Сюзън Елизабет Филипс
Сладки мечти

Превод от английски: Стамен Стойчев, 2014

chitanka.info

На Джейн Ан Кренц,

скъпа приятелка, чудесна писателка, най-убедителната и най-проникновената привърженица на любовните романи

„Без примери от литературата, моля. Мъжете са поставени в далеч по-изгодни условия от нас, защото разказват нещата така, както на тях им изнася. Образованието винаги е било тяхна привилегия, а и все те държат писалката. Не допускам, че ще докажем каквото и да било с примери от литературата.“[1]

Джейн Остин, „Доводите на разума“

Благодарности

Бих искала да подаря букети от магнолия на всички, които ми помагаха за проучванията на Мисисипи, особено на Сюзън Джордан и Шери Колхоун от Търговската палата в Холи Спрингс, Мисисипи; на Бриджит Кореал за снимките; на Адел Сан Мигел за изпращането им. Благодаря и на Елизабет Бокъм, Дона Барнс, Мелани Ното, Лин Питман и Каръл Джаксън за коментарите им и годишниците.

Благодаря ви, Питър Джансън-Смит и сър Ричард Руджиър, за разрешението да цитирам творбите на несравнимата Джорджет Хейър.

Получих информация, съвети и подкрепа от толкова много приятели и колеги. Благодаря ви, Стивън Акселрод, Джил Барнет, Дженифър Круиз, Лиза Галахър, Кристин Хана, Алисън Харт, Сиси Хартли, Кати Линц, Линдза Лонгфорд, Мерил Сойър, Сюзет Ван, Матю Вершойр, Маргарет Уотсън. Благодаря и на Ники Шек, който ми обясни всичко за тринайсетгодишните момичета.

Завинаги ще бъда благодарна на издателствата „Уилям Мороу“ и „Ейвън Букс“ заради Кари Ферън, моята несравнима редакторка. Също и на Нанси Андерсън, Ричард Акуан, Лийза Белт, Джордж Бик, Ралф д’Ариенцо, Карън Дейви, Дарлийн Делило, Гейл Дубов, Том Егнер, Сет Флейшман, Джош Франк, Джейн Фрийдман, Хедър Гоулд, Брайън Гроуган, Кати Хеминг, Анджела Лейг, Ким Люис, Селина Маклемър, Брайън Макшери, Джуди Мадониа, Майкъл Морисън, Жан Париш, Шели Перън, Чад Рийз, Ронда Роус, Пит Сопър, Майкъл Спрадлин, Деби Стиър, Андреа Свентора, Брус Ънк и Дона Уейткъс.

Благословени да бъдете всичките.

[1] Превод Анна Елчинова. — Бел.ред. ↑

1

„Боя се — призна Пен, — че нямам много добро поведение. Леля ми все повтаря, че съм зле възпитан.“

Джорджет Хейър, „Коринтянинът“

Дивата и непокорна Шугар Бет Кеъри се бе завърнала в Париш — града, който някога бе напуснала завинаги. Тя отклони поглед от предното стъкло на колата и се загледа в отвратителния пес, излегнат на съседната седалка.

— Зная за какво си мислиш, Гордън, така че давай направо. Кажи го. Чудиш се как могъщите личности могат да паднат толкова ниско, нали? — Тя се засмя горчиво. — О, върви по дяволите. Само… — Очите й пак се насълзиха и тя примигна. — Просто… върви по дяволите.

Гордън вдигна глава и я изгледа презрително. Явно я мислеше за пълен боклук.

— Не и аз, приятел. — Потръпна и включи отоплението на овехтялото си волво. Този ден в края на февруари беше доста студен. — Грифин и Диди Кеъри управляваха този град, а аз бях тяхната принцеса. Момичето, способно да покори този свят.

Сякаш че чу бурен смях, изтръгнал се от гърлото на късокракия басет.

Нямаше какво да му възрази. Сега Шугар Бет беше така очукана от живота, както редицата от къщи с покриви от тънка ламарина, покрай които колата й минаваше. Дългата й руса коса, спускаща се на вълни по раменете й, вече не блестеше така ярко, както навремето, а миниатюрните златни сърчица на ушите й вече не се полюшваха игриво. Пухкавите й устни не се извиваха в кокетна усмивка, а някога румените й бузи бяха загубили невинността си след трима бивши съпрузи.

Гъстите й мигли все така обрамчваха изумително чистите й сини очи, но в ъгълчетата им вече се очертаваше паяжина от ситни бръчици. Преди петнайсет години тя беше най-добре облеченото момиче в Париш, ала сега имаше малка дупка в подметката на единия от високите си ботуши. А плътно прилепналата по тялото й аленочервена плетена рокля, със скромна висока яка и не толкова скромна дължина, не беше купена от скъп бутик, а от магазин за дрехи втора употреба.

Град Париш е бил основан през двайсетте години на деветнайсети век като център за търговия с памук в североизточната част на щата Мисисипи. По-късно, по време на войната между Севера и Юга, се спасил от опожаряване от северняците благодарение на хитростта на местните жени, които посрещнали окупаторите с толкова покоряващ чар и неустоимо южняшко гостоприемство, че никой от нашествениците не дръзнал да драсне първата клечка. Шугар Бет беше пряка наследница на тези жени, но в дни като днешния й бе трудно да си го спомни.

Когато наближи Шорти Смит Роуд, тя включи чистачките и се загледа в двуетажната сграда, издигаща се в края на града, празна и тиха в този неделен следобед. Благодарение на финансовите инжекции и безпардонния натиск на баща й върху градските власти, гимназията в Париш и до днес се смяташе за един от малкото успешни примери за смесено общинско училище. Някога тя царуваше в училищните коридори. Единствено тя определяше коя от съученичките й ще седне на най-хубавата маса в столовата, с кои момчета да се срещат момичетата, дали можеш да носиш имитация на чанта на „Гучи“, ако бащата ти не е Грифин Кеъри и не можеш да си позволиш оригинала. Руса и великолепна, тя властваше еднолично в цялото училище.

И при все че невинаги беше великодушен диктатор, рядко оспорваха властта й. Дори и учителите. Един от тях бе опитал да й се противопостави, но Шугар Бет бързо се справи с него. Колкото до Уини Дейвис… Какви шансове имаше една тромава, смотана и неуверена зубърка срещу могъществото на Шугар Бет Кеъри?

Докато се взираше през пелената от ситен февруарския дъжд към гимназията, в ушите й сякаш зазвуча музиката от онова време: „Инексес“, „Маями Саунд Машин“, Принс. В онези дни, когато песента на Елтън Джон „Свещ на вятъра“ възпяваше само Мерилин.

Гимназията. Последният път, когато светът бе в краката й.

Гордън пръдна.

— Господи, как те мразя, гаден пес.

Пренебрежителната гримаса на Гордън й подсказа, че той пет пари не даваше за мнението й. Впрочем напоследък и на нея не й беше до него.

Провери колко бензин бе останал в резервоара. Оказа се съвсем малко, но не искаше да харчи пари за зареждане, докато не стане крайно необходимо. Пък и ако погледнеше позитивно на ситуацията, кому е нужен бензин, щом е стигнал крайната точка на пътуването си?

Зави зад ъгъла и видя празния парцел, където някога се издигаше къщата на Райън. Райън Галантайн беше нейният Кен, а тя — Барби. Най-популярното момче в града и най-популярното момиче. Винаги ще те обичам. Разби сърцето му в първи курс в университета на Мисисипи „Оле Мис“, когато се увлече по Дарън Тарп, истинска звезда на спортния небосклон, който стана първият й съпруг.

Шугар Бет си спомни как Уини Дейвис гледаше Райън, когато си мислеше, че никой не я наблюдава. Сякаш тази смотанячка, всеобщо посмешище, от която всички страняха, имаше някакъв шанс да спечели такъв чаровник като Райън Галантайн. Приятелките на Шугар Бет, или горгоните, както се наричаха, едва не се подмокряха от смях зад гърба на Уини. Споменът още повече я потисна.

Докато караше към центъра на града, тя забеляза, че Париш бе извлякъл изгода от новопридобитата си слава като място на действието на документалния бестселър „Последната гара на границата за никъде“. Новото туристическо бюро бе успяло да привлече стабилен поток туристи и градът процъфтяваше. Плочите по тротоара пред презвитерианската църква вече не бяха разнебитени, както някога, а грозните улични фенери, с които тя бе израсла, сега бяха заменени с високи и елегантни стълбове с очарователни лампи в стила на началото на века. Къщите по Тайлър стрийт, от времето преди Гражданската война, викториански или имитации на древногръцки стил, бяха наскоро пребоядисани, а меден ветропоказател красеше купола на грамадната къща на мис Юли Бейкър в италиански стил от края на деветнайсети век. Шугар Бет и Райън се бяха разхождали по алеята зад тази къща вечерта, преди да се любят.

Зави по „Бродуей“, главната улица на града, с всичко четири пресечки по цялата й дължина. Стрелките на часовника на съда вече не бяха застинали на десет и десет. Фонтанът в парка вече не беше мръсен и запуснат. Над банката и съседните шест бизнес сгради бяха опънати тенти на тъмнокафяви и зелени ивици. Никъде не се виждаше знамето на Конфедерацията. Шугар Бет продължи наляво по „Вали“ и се насочи към старата изоставена железопътна гара, намираща се на следващата пресечка. За разлика от останалите сгради в центъра на града, старата гара се нуждаеше от сериозен ремонт и основно почистване.

Също като нея.

Не можеше повече да отлага. Подкара към Мокингбърд Лейн и къщата, известна като „Френчманс Брайд“[1].

При все че „Френчманс Брайд“ не беше от историческите къщи в Париш, тя бе най-внушителната постройка с извисяващите се колони, широките веранди и елегантните еркерни прозорци. Красива смесица от типичния южняшки плантаторски стил с архитектурата от епохата на кралица Ана, къщата бе кацнала върху ниско възвишение, отдалечена от улицата и заобиколена с магнолии, див рожков, азалии и гъсти храсти кучешки дрян. Това беше мястото, където бе израснала Шугар Бет.

Подобно на историческите къщи по Тайлър стрийт, и тази бе отлично поддържана. Дървените капаци бяха наскоро боядисани с черна лъскава боя, а ветрилообразният прозорец над двойната входна врата проблясваше от меката светлина на полилея във вестибюла. От години тя се бе изолирала от ставащото в града, като се изключеше откъслечната й кореспонденция с леля Талула, така че не знаеше кой е купил къщата. И това напълно я устройваше. И без това животът й гъмжеше от хора, които ненавиждаше, а нейното име бе начело в списъка.

„Френчманс Брайд“ беше едната от единствените три къщи на Мокингбърд Лейн. Вече бе задминала първата — романтична двуетажна сграда във френски колониален стил. За разлика от „Френчманс Брайд“, Шугар Бет знаеше кой живее в нея. Крайната цел на пътуването й беше третата къща, която бе принадлежала на леля Талула.

Гордън се размърда. Това куче беше истинска напаст, но покойният й съпруг Емът го обичаше, затова Шугар Бет се чувстваше задължена да го задържи, докато му намери нов собственик. Но засега нямаше късмет. Доста трудно беше да намериш дом за басет с дълбоко, силно личностно разстройство.

Сега дъждът се лееше като из ведро, образувайки почти непрогледна пелена, и ако не познаваше толкова добре пътя, може би щеше да подмине буренясалата алея за коли, извиваща се от другата страна на високия жив плет, оформящ границата с „Френчманс Брайд“. Годините отдавна бяха отмили чакъла и износените гуми на волвото изсвириха в знак на протест срещу изровения път.

Пристройката за карети изглеждаше още по-порутена, отколкото я помнеше, но покритите с мъх изсветлели тухли, двукрилният стръмен покрив с фронтоните и насмолената покривка й придаваха очарованието на къщичка от детска приказка. Построена по едно и също време с „Френчманс Брайд“, тя по нищо не приличаше на постройка за карети, но баба й смяташе думата „гараж“ за твърде обикновена. По-късно, през петдесетте, мястото бе преустроено и превърнато в жилище за Талула, лелята на Шугар Бет. Тя живя там през остатъка от живота си и когато почина, пристройката за карети бе част от наследството на Шугар Бет — доказателство за отчаянието, белязало последните дни на леля й Талула, която никога не я бе одобрявала.

Зная, че не си преднамерено суетна и егоистична, Шугар Бет, Бог да благослови сърцето ти. Сигурна съм, че някой ден ще надмогнеш тези недостатъци.

Талула смяташе, че може да обижда племенницата си колкото си иска, стига да благославяше сърцето й, докато го прави.

Шугар Бет се наведе през седалката и отвори вратата на Гордън.

— Ще потичаш ли?

Кучето мразеше да си мокри лапите и погледът, който й хвърли, ясно показваше, че очаква тя да го внесе вътре.

— Да бе, явно доста ще трябва да почакаш.

То оголи зъби срещу нея.

Тя грабна чантата си, това, което бе останало от най-евтината кучешка храна, която бе успяла да намери, и стека с шест коли. Останалите вещи можеха да останат в багажника, докато дъждът спре. Слезе от колата и закрачи бързо към къщата с невероятно дългите си стройни крака, без да обръща внимание, че късата й пола се бе вдигнала почти до кръста.

Когато искаше, Гордън можеше да се движи доста пъргаво и сега се понесе като стрела по трите стъпала, водещи до малката веранда. Зелената дървена табела със златен кант, която леля Талула бе поръчала да заковат върху тухлите преди четирийсет години, все още заемаше почетно място до входната врата.

„ПРЕЗ ЛЯТОТО НА 1954 ГОДИНА

ТУК ЖИВЯ И ТВОРИ ВЕЛИКИЯТ АМЕРИКАНСКИ

ХУДОЖНИК АБСТРАКЦИОНИСТ И ЕКСПРЕСИОНИСТ

ЛИНКЪЛН АШ“

И бе оставил един от шедьоврите си на Талула, който сега принадлежеше на племенницата й, Шугар Бет Кеъри Тарп Загурски Хупър. Картина, която Шугар Бет трябваше да намери колкото можеше по-скоро.

Избра от връзката с ключове този, който й бе изпратил адвокатът на Талула, отключи вратата и пристъпи вътре. Тутакси я лъхнаха миризмите от света на леля й: на гела за мазане „Бен Гей“, плесен, пилешка салата и неодобрение. На Гордън му беше нужен един поглед, за да забрави мигом за мокрите си лапи, и отново изскочи навън. Шугар Бет остави на пода пакетите и се огледа.

Къщата бе отрупана с уютния кошмар на семейни реликви: прашни столове в стил „Шератон“, масички с ожулени крака с формата на лъвски лапи, писалище в стил „Кралица Ана“ и закачалка за шапки от варен бук, обвита в паяжини. Върху махагоновия бюфет се мъдреше часовник „Сет Томас“ в компанията на две грозни чаши от китайски порцелан и сребърно ковчеже с гравиран благодарствен надпис за дългогодишната служба на Талула Кеъри в „Дъщерите на Конфедерацията“.

Обзавеждането явно не бе подчинено на определен декораторски замисъл. Износеният ориенталски килим си съперничеше по избелялост с цветната кретонена дамаска на дивана. Жълто-кафявите шарки на тапицерията на креслото надничаха изпод плетените възглавнички. Протритата зелена кожена отоманка не се връзваше с пожълтелите дантелени завеси. При все това цветовете и шарките, помътнели от годините, се сливаха в известна унила хармония.

Шугар Бет отиде до бюфета, изтри с пръст паяжината и отвори сребърното ковчеже. Вътре имаше дванайсет сребърни прибора, изработка на „Горам Чантили“. Откакто Шугар Бет се помнеше, два пъти месечно Талула изваждаше чаените лъжички в чест на членовете на клуба за канаста, които се събираха в сряда сутринта. Шугар Бет се запита колко можеха да струват дванайсет сребърни прибора на „Чантили“.

Недостатъчно. Нуждаеше се от картината.

Пикочният й мехур щеше да се пръсне, коремът я присвиваше от глад, но не можеше да чака повече. Трябваше да огледа ателието. Дъждът не спираше да се лее, затова грабна стария и вмирисан бежов пуловер на Талула, оставен до вратата, наметна го върху раменете си и изскочи навън. През дупката в подметката й се просмукваше вода, но тя крачеше упорито по каменистата пътека, заобикаляща къщата и извеждаща до гаража. Старомодните дървени порти висяха накривено на пантите си. Тя завъртя ключа в катинара, който й бе дал адвокатът, и ги разтвори.

Ателието си беше същото, каквото Шугар Бет го помнеше. Когато пристройката за карети бе превърната в жилище на старата мома, Талула не позволи на дърводелците да разрушат тази част от някогашния гараж, която Линкълн Аш бе използвал за ателие. Тя се бе задоволила да живее само в малката дневна и тясната кухня, а всичко останало запази като музей на художника. По грубо скованите дървени лавици още стояха бурканите с изсъхнали бои, в които Аш преди петдесет години е потапял четката си, за да създаде шедьоврите си. Тъй като двата тесни прозореца пропускаха малко светлина, той бе работил при отворени врати, а платната си бе разстилал на пода. Преди години леля й бе покрила изцапаната с бои постелка на пода с дебел найлон, който сега бе потънал в прах, мръсотия и умрели насекоми, така че цветните петна под него трудно се различаваха. В дъното на помещението се издигаше стълба, също завита с найлон. До нея беше работната маса на Аш с кутията с инструменти, с колекцията му от старомодни четки, ножове, шпатули, всичките нахвърляни в безпорядък, все едно че бе излязъл навън за една цигара. Разбира се, Шугар Бет не очакваше леля й да е оставила картината до вратата в очакване на пристигането на племенницата й. Това би било прекалено хубаво. Потисна въздишката си. Първата й работа утре ще бъде основно да претърси всичко тук.

Гордън я последва обратно в къщата. Когато натисна ключа на абажура с ресните, отчаянието, което я гризеше от седмици, отхапа по-голям къс от сърцето й. Преди петнайсет години беше напуснала Париш, абсолютно уверена, че светът е в краката й. Беше глупаво, отмъстително девойче, което не искаше да повярва, че вселената не се върти само около него. Но последният смях бе запазен за вселената.

Бавно пристъпи към прозореца и дръпна прашната завеса. Над високата ограда от жив плет се виждаха комините на „Френчманс Брайд“. Името бе останало от някогашното имение. Баба й беше замислила къщата, дядо й я беше построил, баща й я бе обновил, а Диди я бе изпълнила с любов. Един ден „Френчманс Брайд“ ще бъде твоя, Шугар Бет.

В доброто старо време тя би се разплакала горчиво заради несправедливостта на живота. Но сега просто пусна завесата и се обърна, за да нахрани недоволното си куче.

Колин Бърн, собственикът на „Френчманс Брайд“, стоеше до прозореца на господарската спалня на втория етаж на къщата. На външност изумително много приличаше на мрачните елегантни господа от отдавна отминали времена, може би от Регентството или която и да е друга епоха, в която на мода са били моноклите, кутиите за емфие и салонните приеми. Имаше хлътнали, нефритенозелени очи, дълго тясно лице и остри изсечени скули, с падини като запетайки под тях. Опашките на тези „запетайки“ се извиваха към тънки, сериозни устни. Това можеше да е лице на изнежено конте, ако не беше големият нос — дълъг, тънък, аристократичен, невероятно грозен, но при все това удивително хармоничен с останалите черти.

Тъмновиолетовият кадифен халат му стоеше така непринудено, както суитшъртът на друг мъж. Облеклото му се допълваше от черно копринено долнище на пижама и домашни чехли с избродирани яркочервени китайски йероглифи. Дрехите прилягаха безупречно на високата широкоплещеста фигура, но големите работнически ръце — с широки длани и дебели пръсти — подсказваха, че не всичко у Колин Бърн е такова, каквото изглеждаше на пръв поглед.

Докато стоеше до прозореца и наблюдаваше как светват светлините в пристройката за карети, суровата линия на устата му стана още по-твърда. Изглежда… Слуховете бяха верни. Шугар Бет се бе върнала.

Бяха изминали петнайсет години, откакто я видя за последен път. Тогава самият той беше почти момче. Двайсет и две годишен, погълнат изцяло от собствените си преживявания, екзотична чуждестранна птица, долетяла в малкия южен град, за да пише първия си роман и — а, да — и да преподава през свободното си време в училището. Имаше нещо утешително в това, толкова дълго да таи обидата. Като скъпо френско вино, тя увеличаваше градусите си, вкусовите си качества, придобиваше нюанси, което не би било възможно при едно бързо разрешение на конфликта.

По устните му пробягна лека усмивка. Преди петнайсет години той беше беззащитен срещу нея. Но не и сега.

Той бе пристигнал в Париш от Англия, за да преподава в местната гимназия, макар че не притежаваше нито талант, нито призвание за тази професия. Но Париш, като всеки друг малък град в Мисисипи, отчаяно се нуждаеше от учители. Воден от желанието да запознае своите младежи с големия свят, специален комитет от най-известните представители на щата се свърза с английски университети, предлагайки работа в местните училища на отличниците на випуските, заедно с работни визи.

Колин, който отдавна бе запленен от писателите на Американския юг, бе побързал да се възползва от този шанс. Какво по-добро място да напише своя велик роман от плодовитата литературна почва на Мисисипи, родина на Фокнър, Юдора Уелти[2], Тенеси Уилямс, Ричард Райт[3]? Написа обширна автобиография, в която силно преувеличаваше любовта си към преподавателската професия, приложи хвалебствени препоръки от неколцина от професорите си, както и първите двайсет страници от романа, който току-що бе започнал, предполагайки — както се оказа, съвсем основателно — че щат с толкова впечатляващо литературно наследство навярно ще предпочете един бъдещ писател. Месец по-късно той получи известие, че кандидатурата му е одобрена, и скоро след това младият ентусиаст бе на път за Мисисипи.

Влюби се от пръв поглед в проклетия пущинак — в гостоприемството и традициите, в очарованието на малкото градче. Но не и в работата, с която не му провървя и която от тежка се превърна в непоносима благодарение на Шугар Бет Кеъри.

Колин нямаше специален план за отмъщение. Никакъв макиавелски замисъл, над чиято разработка да е прекарал последните десет години — никога не би й дал толкова много власт над себе си. Което обаче не означаваше, че е готов да забрави отдавна подхранваната омраза. Вместо това щеше да изчака и да се остави да го води писателското въображение.

Телефонът иззвъня и мъжът се отдръпна от прозореца, за да го вдигне. Заговори с резкия английски акцент, който годините, прекарани в южното лоно на Америка, не бяха смекчили.

— Бърн на телефона.

— Колин, Уини е. Опитах се да се свържа с теб по-рано през деня.

Той работеше върху третата глава на новата си книга.

— Извини ме, скъпа. Още не съм успял да си проверя гласовата поща. Нещо важно ли има? — Отнесе телефона до прозореца и погледна навън. В пристройката за карети светна още една лампа, този път на втория етаж.

— Събрали сме се на традиционната вечеря. В момента момчетата гледат заключителния етап на рали „Дейтона“, а не сме те виждали цяла вечност. Искаш ли да наминеш? Липсвате ни, господин Бърн.

Уини обичаше да го дразни, като му напомняше ранните им отношения между учител и ученичка. Двамата със съпруга й бяха най-близките му приятели в Париш и за миг той едва не се поддаде на изкушението. Но там щяха да бъдат всички от горгоните и техните партньори. Обикновено женската компания го забавляваше, но тази вечер не беше в настроение да слуша бъбренето им.

— Трябва да поработя още малко. Покани ме следващия път, става ли?

— Разбира се.

Погледът на Колин се рееше по ливадата. Не му се искаше той да й съобщи новината.

— Уини… В пристройката за карети свети.

Възцари се кратко мълчание, преди тя да отговори с глух, едва чуващ се глас:

— Тя се е върнала.

— Така изглежда.

Уини вече не беше срамежливата и несигурна тийнейджърка и в мекия й южняшки глас се прокраднаха стоманени нотки.

— Е, добре. Играта започва.

Уини се върна в кухнята точно когато Лий Ан Пъркинс щракна капачето на мобилния си. Очите й блестяха от вълнение.

— Няма да повярваш!

Уини подозираше, че ще повярва.

Останалите четири жени в кухнята зарязаха заниманията си и се заслушаха. Лий Ан имаше навик да говори пискливо, когато е възбудена, и удивително приличаше на южняшка Мини Маус.

— Обади ми се Рене. Нали помните, тя е роднина на Лари Картър, който работи в „Куик Март“, откакто изкара рехабилитационната програма. Никога няма да познаете кой е платил на касата само преди два часа.

Лий Ан млъкна, за по-голям драматичен ефект, а Уини взе ножа и се насили да се съсредоточи върху рязането на шоколадовата торта на Хайди Петибоун. Ръката й леко трепереше.

Лий Ан пъхна телефона в чантата си, без да откъсва поглед от приятелките си.

— Шугар Бет се е върнала!

Лъжичката, която Мерилин Джаспър плакнеше, изтрака в мивката.

— Не може да бъде!

— Знаехме, че си идва. — Челото на Хайди се сбърчи от възмущение. — Но все пак как може да е толкова нагла?

— Шугар Бет винаги е била безкрайно нагла — напомни й Лий Ан.

— Това ще създаде най-различни проблеми — промърмори Ейми Греъм, докато си играеше със златния кръст на шията си.

В горните класове на гимназията тя се славеше като ревностна християнка и беше президент на Библейския клуб. Все още притежаваше склонността при всеки удобен случай да привлича привърженици за своята вяра, но Ейми беше толкова добра и почтена, че приятелките й си затваряха очите пред този недостатък. Сега тя отпусна ръка върху рамото на Уини.

— Добре ли си?

— Напълно.

Лий Ан тутакси доби разкаяно изражение.

— Не биваше да го тръсвам ей така. Отново се проявих като безчувствен пън, нали?

— Както обикновено — съгласи се Ейми. — Но ние пак те обичаме.

— Както и Исус — додаде Мерилин, преди Ейми да се задълбочи в религиозната тематика.

Хайди подръпна миниатюрното сребърно мече — една от обеците, които носеше в тон със синия си пуловер с мече отпред. Тя колекционираше мечета и понякога се забравяше.

— Колко дълго мислите, че ще остане?

Лий Ан пъхна ръка в дълбокото си деколте и оправи презрамката на сутиена си. От всички членове на „Горгоните“ тя имаше най-хубавите гърди и обичаше да ги показва.

— Обзалагам се, че няма да е за дълго. Господи, какви малки кучки бяхме.

В кухнята се възцари тишина. Ейми я наруши, осмелявайки се да изрече това, което мислеха всички останали.

— Уини не беше.

Защото Уини не беше една от тях. Единствено тя не беше част от групата. Каква ирония, след като сега беше техен лидер.

Идеята за клуба беше хрумнала на Шугар Бет, когато беше на единайсет. Бе се спряла на името заради някакъв сън, който бе сънувала, макар че никоя от тях вече не помнеше за какво е бил. Тя обяви, че „Горгоните“ ще бъде частен клуб, най-забавният и щур клуб, съществувал някога, за най-популярните момичета в училище. Подразбираше се, че те ще бъдат избрани лично от самата нея. Трябваше да се признае, че като цяло тя бе свършила отлична работа, защото повече от двайсет години по-късно „Горгоните“ все още беше най-интересният клуб в града.

В разцвета си клубът имаше дванайсет членове, но някои заминаха, а Дрийма Шепърд почина. Останали бяха само четирите жени, събрали се сега в кухнята на Уини. Те бяха станали най-добрите й приятелки.

Фил, съпругът на Хайди, надникна в кухнята. Подаде на жена си вече празната електрическа тенджера за бавно готвене, която допреди малко съдържаше пикантния сос „Ротел“ от разтопени парченца сирене „Велвита“ и нарязани на кубчета домати, в който мъжете обичаха да топят хрупкавия тортила чипс — любимото им предястие.

— Клинт ни кара да гледаме голф — оплака се той. — Кога ще вечеряме?

— Скоро. Никога няма да познаеш какво чухме току-що. — Сребърните мечета на ушите на Хайди подскочиха развълнувано. — Шугар Бет се е върнала.

— Без майтап? Кога?

— Днес следобед. Лий Ан току-що го научи.

Фил се втренчи за миг в жените, сетне поклати глава и изчезна. Явно бързаше да съобщи новината на останалите мъже.

Жените се заловиха за работа и за няколко минути в кухнята отново се възцари тишина, когато всяка от тях се потопи в мислите си. Тези на Уини бяха най-горчивите. В детството им Шугар Бет притежаваше всичко, за което тя бе копняла: красота, популярност, самочувствие и Райън Галантайн. А от друга страна, Уини бе имала единственото нещо, което желаеше Шугар Бет. Ала накрая това нещо се оказа най-важното и решаващото в живота им.

Ейми извади от фурната печения свински бут и тава със специалитета на майка й — сладки картофи, задушени с няколко капки ликьор „Драмбуйе“. От другата печка Лий Ан издърпа тавичката с „индиански“ качамак със сирене, спанак и артишок, подправен с чесън. Просторната кухня на Уини с шкафчета от вишнево дърво и голям кухненски остров в средата, превръщаше помещението в най-удобното място за редовните им сбирки. Тази вечер бяха оставили децата си с племенницата на Ейми. Уини бе помолила дъщеря си да ги наглежда, но напоследък тя преминаваше през труден период и отказа.

Като истински южнячки, дамите от „Горгоните“ се обличаха особено грижливо, което означаваше, че прекарваха първата част от всяка сбирка в обсъждане на облеклото си. Това бе наследено от майките им, които се докарваха с дамски чорапи и обувки на висок ток само за да отидат до пощенската кутия. Но Уини не принадлежеше на „Горгоните“ и въпреки всичките увещания на майка й бяха необходими много години, докато се научи на изкуството да се облича.

Лий Ан облиза качамака от пръста си.

— Чудя се дали Колин знае.

— Ти свърза ли се с него, Уини? — попита Ейми. — Толкова се развълнувахме от новината, че съвсем забравихме за него.

— Да — кимна Уини, — говорих с него, но той работи.

— Той винаги работи — промърмори Мерилин и се протегна за книжна кърпа. — Човек ще си помисли, че е истински янки.

— Помните ли колко се страхуваме от него в гимназията? — засмя се Лий Ан.

— С изключение на Шугар Бет — изтъкна Ейми. — И Уини, разбира се, защото тя беше любимка на учителите.

Всички се ухилиха.

— Боже, колко го желаех — въздъхна Хайди. — Макар и странен, определено беше много секси. Не че сега не е секси.

Позната тема. Бяха минали пет години, отколкото Колин се върна в Париш и те чак сега започнаха да свикват с това, че бившият им учител, от когото навремето най-много се страхуваха, сега бе член на веселата им компания.

— Всички го желаехме. С изключение на Уини.

— И аз малко го желаех — заяви Уини, сякаш искаше да се оправдае. Но всъщност не беше истина. Може и да бе въздишала по мрачната романтична отчужденост на Колин, но никога не си бе мечтала за него като останалите момичета. За нея съществуваше единствено Райън. Райън Галантайн, момчето, което обичаше Шугар Бет Кеъри с цялото си сърце.

— Къде съм дянала кухненските ръкавици? — зачуди се Хайди.

Уини ги подаде на приятелката си.

— Колин знае, че тя се е върнала. Видял е да свети в пристройката за карети.

— Питам се какво ли ще направи той?

Ейми сложи дългата вилица за сервиране в подноса с печеното месо.

— Е, във всеки случай аз не смятам да говоря с нея.

— Ще говориш и още как, ако ти се удаде възможност — тросна й се Лий Ан. — Всички ще го направим, защото умираме от любопитство. Интересно, как ли изглежда?

„Русокоса и съвършена“, помисли си Уини. Пребори се с желанието да се втурне към огледалото, за да се увери, че вече не е дебелата и тромава Уини Дейвис. При все че бузите й не бяха загубили детската си закръгленост и не можеше да стори нищо за дребния си ръст, наследен от баща й, тя беше стройна и слаба, благодарение на изтощителните часове, които прекарваше всяка седмица във фитнеса. Като останалите жени, и тя бе умело гримирана, с подбрани с вкус бижута, макар и по-скъпи от тези на приятелките й. Тъмната й лъскава коса бе подстригана в модерна прическа, дело на най-добрия стилист в Мемфис. Тази вечер беше с блуза, украсена с мъниста, тъмновиолетови панталони и чехли в тон. Целият й гардероб бе модерен и елегантен, толкова различен от торбестите и развлечени дрехи, които носеше в училище, когато се ужасяваше, че някой може да я заговори.

Колин, който също беше странна птица, я разбираше отлично. Още от самото начало той беше добър с нея, много по-добър, отколкото към съучениците й, които много често ставаха мишена на острия му циничен език. При все това момичетата си мечтаеха за него. Хайди, прочута със страстта си към исторически любовни романи, бе тази, която му измисли прякора.

Той ми напомня на изстрадал млад английски херцог, загърнат в голяма черна пелерина, която се развява от вятъра, и всеки път, когато отвън вилнее буря, той кръстосва неуморно по крепостните стени на замъка си, потънал в скръб по рано отишлата си от този свят красива млада невеста.

Оттогава Колин носеше прозвището Херцога, макар че никой не смееше да го нарече така в лицето. Той не беше от учителите, които поощряват подобна фамилиарност.

Мъжете заприиждаха в кухнята, привлечени от уханието на храна и желанието да разберат как се чувстват съпругите им след новината за завръщането на Шугар Бет.

— Ей сега идваме — опита се да ги изгони Мерилин, но те не й обърнаха внимание, както всеки път щом наближеше времето за ядене.

Примирени, жените започнаха своя танц около тях, докато пренасяха храната от кухнята към бюфета от края на осемнадесети век, заемащ цяла стена от изискано обзаведената трапезария на Уини.

— Колин знае ли, че Шугар Бет се е върнала? — попита Дийк, съпругът на Мерилин.

— Точно той е казал на Уини. — Мерилин тикна в ръцете му купата със салатата.

— А вие, сладурчета, се оплаквате, че в Париш никога нищо не се случва. — Клинт, съпругът на Ейми, бе отрасъл в Меридиан, но толкова добре бе запознат с всички истории от детството им, че те бяха забравили, че не е бил един от тях.

Брад Симънс, който търгуваше с домашни електрически уреди, се изхили. Той беше кавалерът на Лий Ан за вечерта. Тя всъщност не го харесваше особено, но след развода си беше успяла да „преслуша“ почти всички достойни ергени в Париш, ведно с неколцина не толкова достойни, но никой не говореше за това, защото Лий Ан не понасяше критика. С две деца, едното от които умствено изостанало, и бивш съпруг, който винаги закъсняваше с издръжката, тя заслужаваше някакво развлечение и никой не би могъл да я упрекне.

Последен се появи съпругът на Уини. Той беше най-високият от мъжете, строен и невероятно добре сложен, с пшениченоруса коса, светлокафяви очи, с почти съвършени черти на лицето. Мерилин неведнъж беше изтъквала, че той трябва да изпълни мисията си, възложена му от Бога, и да стане щатен донор на сперма. Жените от „Горгоните“ бяха твърде добре възпитани, за да го подложат на кръстосан разпит, както им се искаше, но тайничко го наблюдаваха, докато вземаше тирбушона, за да отвори виното.

Старата болка отново прободе гърдите на Уини. Те бяха женени от малко повече от тринайсет години. Имаха страхотно дете, красива къща и почти идеален живот. Почти… защото колкото и усърдно да се стараеше Уини, тя винаги щеше да заема второто място в сърцето на Райън Галантайн.

След два дни на кока-кола и изсъхнали бисквити, Шугар Бет не можеше да отлага повече посещението в супермаркета. Изчака до вторник вечерта, надявайки се, че по това време „Биг Стар“ ще е празен, и подкара към града. Късметът беше на нейна страна и тя успя да вземе всичко, от което се нуждаеше, без да се натъкне на някой познат, като се изключат Пег Друкър, която стоеше зад касата, и толкова се развълнува, че маркира два пъти желето от грозде, и Къби Боумар, който я засече, докато Пег прибираше продуктите в кесията. Къби се ухили широко, разкривайки зееща дупка на мястото, където някога е бил единият от кучешките му зъби.

— Хей, Шугар Бет, ти си дори по-прекрасна, отколкото те помня, кукличке. — Погледът му се плъзна от гърдите й до ниско изрязаната талия на панталоните. — Сега имам свой бизнес. „Химическо чистене на килими Боумар“. Справям се доста добре. Какво ще кажеш да отскочим до „Дъдли“ да обърнем по някоя и друга бира и да си припомним доброто старо време?

— Съжалявам, Къби, но се заклех да избягвам страхотните мъже, откакто реших да стана монахиня.

— По дяволите, Шугар Бет, та ти дори не си католичка.

— Е, това ще бъде изненада за моя добър приятел, папата.

— Не си католичка, Шугар Бет. Просто си придаваш важност, както винаги.

— А ти си все същият умник, Къби. Поздрави майка си от мен.

Като излезе от магазина, тя се постара да не гледа афиша, пред който застина на идване.

„Уини и Райън Галантайн

Концерт със симфонична музика

7 март, неделя, 14:00

Втора баптистка църква

Дарения за благотворителност — 5 долара“

На Шугар Бет й се стори, че нощта я захлупва и души. Затова потегли към езерото, но за щастие, навреме си спомни, че не бива да хаби излишно бензина за колата. Зави по Спринг Роуд, недалече от стъкларската фабрика, основана от баща й. Сега над входа беше написано само съкращението КУФ от „Кеъри Уиндоу Фабрик“. Не можеше да повярва, че Уини и Райън организират концерти! Но нали бяха женени вече повече от тринайсет години. Тази мисъл не би трябвало да е толкова болезнена, защото именно Шугар Бет беше тази, която го заряза. С типичната си глупава самоувереност, която й пречеше да преценява правилно хората, хлътна от пръв поглед по Дарън Тарп и забрави за вечната любов. А сега Уини беше един от най-ревностните инициатори за възраждането на града и участваше в бордовете на повечето градски организации.

Покрай нея премина, но в противоположната посока, ванът на „Химическо чистене на килими Боумар“. В гимназията Къби и приятелите му се събираха нощем пред „Френчманс Брайд“, виеха срещу луната и крещяха името й:

— Шугар… Шугар… Шугар…

Баща й обикновено спеше толкова непробудно, че нищо не чуваше, но Диди ставаше от леглото и сядаше до прозореца в спалнята на дъщеря си. Пушеше любимите си „Таритон“ и ги наблюдаваше.

„Ще бъдеш жена на всички времена, Шугар Бейби“ — шепнеше й тя. — „На всички времена.“

— Шугар… Шугар… Шугар…

Жената на всички времена зави с остарялото си волво по Мокингбърд Лейн и погледна към къщата във френски колониален стил, която някога беше собственост на един от най-преуспяващите стоматолози в града, а сега принадлежеше на Райън и Уини. Последните два дни не можеха да бъдат по-отвратителни. Шугар Бет почисти пристройката за карети, за да стане обитаема, но никъде не откри нещо, което да й подскаже къде е скрита картината на Линкълн Аш. А утре я очакваше още по-неприятната задача да се рови из онази полуразрушена стара гара. Защо Талула не й беше завещала „сини чипове“[4], вместо окаяна пристройка за карети и стара железопътна гара, която трябваше да бъде съборена до основи още преди години?

Стигна до края на Мокингбърд Лейн и натисна спирачките, когато фаровете на волвото осветиха нещо, което не би трябвало да е тук — масивна верига, опъната напречно на неравната чакълеста алея. Беше излязла само за два часа. Явно някой е действал доста чевръсто.

Шугар Бет излезе от колата. Бързосъхнещият цимент вече се беше втвърдил и дори два силни ритника не помогнаха да разклати стълбовете, на които се крепеше веригата. Очевидно новите господари на „Френчманс Брайд“ не бяха проумели, че алеята не е тяхна собственост.

Скапаното й настроение още повече се вкисна. Опита се да се убеди, че е по-разумно да изчака до сутринта, преди да се разправя с тях, но горчивият й опит я бе научил да не отлага неприятностите за утрешния ден, затова закрачи енергично към входа на къщата, в която бе отраснала. Дори със завързани очи щеше да познае подредбата на плочите под краката си, мястото, където пътеката хлътваше и се извиваше, за да заобиколи корените на дъба, повален от бурята, когато беше на шестнайсет. Младата жена приближи предната веранда с четирите изящни колони. Ако прокараше пръст по основата на най-близката, щеше да напипа мястото, където бе надраскала инициалите си с ключа от кадилака на Диди.

В къщата светеше. Шугар Бет си каза, че гаденето в стомаха й се дължи на липсата на прилична храна, но знаеше, че не е така. Преди да потегли за града, тя се беше опитала да си вдъхне увереност с тясната бонбоненорозова тениска, стигаща до пъпа, ниско изрязаните джинси, прилепващи плътно по дългите й стройни крака, и черните сандали с високи токчета, с които ставаше почти метър и осемдесет. Тоалетът й се допълваше от черното яке от изкуствена кожа и големите колкото грахови зърна обици от фалшиви диаманти, в замяна на истинските, които бе заложила. Но за съжаление, в момента тоалетът й с нищо не допринасяше за повдигането на духа й и докато прекосяваше верандата на някогашния си дом, токчетата й потропваха унило по плочите, напомняйки й за това, което бе изгубила. Шугар Бет Кеъри… не живее тук… вече.

Тя изпъна рамене, вирна брадичка и натисна звънеца, но вместо познатата мелодия от седем тона чу дразнещ гонг от два тона. Какво право имаше някой да променя мелодията на звънеца на „Френчманс Брайд“?

Вратата се отвори. На прага стоеше мъж. Висок. Надменен. Бяха минали петнайсет години, но тя го позна още преди той да заговори.

— Здравей, Шугар Бет.

[1] „Невестата на французина“. — Бел.прев. ↑

[2] Американска писателка (1909–2001), родена в Джаксън, Мисисипи, автор на къси разкази и романи. — Бел.прев. ↑

[3] Американски писател (1908–1960), роден в Рокси, Мисисипи, новелист, поет, есеист, заедно с Джак Керуак е един от първите автори на хайку в Америка. — Бел.прев. ↑

[4] Акции на най-доходните и надеждни компании. — Бел.прев. ↑

2

„— Трепериш, а? — изрече онзи ненавистен глас. — Няма да те набия, ако се държиш добре.“

Джорджет Хейър, „Дяволският клуб“

Шугар Бет преглътна мъчително и изхриптя:

— Господин Бърн?

Тънките му, неусмихващи се устни едва помръднаха.

— Точно така. Господин Бърн.

Тя се опита да си поеме дъх. Талула не й беше казала, че той е купил „Френчманс Брайд“. Леля й съобщаваше само онези новини, които според нея трябваше да знае племенницата й. Сякаш времето се върна назад. Двайсет и две. Той беше на двайсет и две, когато тя, още почти хлапе, съсипа кариерата му.

В онези дни изглеждаше толкова смешен с фигурата си на Икабод Крейн[1] — прекалено висок, прекалено слаб, с твърде дълга коса и голям нос. Всичко в него беше ексцентрично за един малък южняшки град — външността, акцентът, мирогледът.

Естествено, момичетата бяха очаровани. Той винаги се обличаше в черно, най-често в черни износени пуловери, с копринени шалове около врата. Имаше няколко — с ресни, с индийски десен и един толкова дълъг, че стигаше до бедрата. Използваше фрази като „дяволски ужасно“, „да не се размотаваме“ и само веднъж „малко сгафихме, а?“.

През първата седмица от занятията го бяха видели да пуши цигара с баровско цигаре от черупка на костенурка. Когато дочул някакви момчета да си шепнат, че сигурно е обратен, той свел към тях дългия си нос и ги изгледал надменно, заявявайки, че приема думите им като комплимент, тъй като много велики хора били хомосексуалисти.

За съжаление — беше добавил, — аз съм осъден на доживотна скучна хетеросексуалност. Мога само да се надявам, че на някои от вас ще им провърви повече.

Това бе повод за жалби от страна на родителите и провеждането на добре познатите учителско-родителски срещи.

Но младият учител, когото тя помнеше, беше бледа сянка на внушителния мъж, застанал пред нея. Бърн все още изглеждаше странен, но по доста по-притеснителен и необясним начин. Непохватното му мършаво тяло беше станало мускулесто и атлетично. При все че беше слаб, вече не беше толкова кльощав, а лицето му се бе оформило — не бе така изпито, дори някогашният му клюнест нос сега изглеждаше патрициански.

Шугар Бет познаваше мириса на парите, който сега обгръщаше бившия й учител като валма тютюнев дим. Когато го бе видяла за последен път, косата му стигаше до раменете. Сега беше все така гъста, но бе подстригана в къса стилна прическа, драматично разрошена като на кинозвезда. Трудно беше да се каже дали блясъкът на тъмните коси е резултат от грижите на модни стилисти, или от добро здраве, но в едно бе сигурна — не се бе подстригвал в Париш, Мисисипи.

Носеше елегантен пуловер с поло яка, който сякаш крещеше „Армани“, и черни вълнени панталони с дискретна златиста нишка. Икабод Крейн не само беше пораснал, но и се бе научил да се облича изискано, след това беше купил тази къща и я бе превърнал в нещо чуждо и безлично.

Рядко й се налагаше да гледа мъж от долу нагоре, особено когато беше на толкова високи токчета, но сега трябваше да повдигне глава, за да се взре в тези надменни нефритенозелени очи, които помнеше. Цялата й стара неприязън отново се събуди.

— Никой не ми е казал, че живеете тук.

— Нима? Колко забавно. — Не бе изгубил английския си акцент, макар Шугар Бет да знаеше, че акцентът може да се променя. Нейният например можеше да бъде северняшки или южняшки в зависимост от обстоятелствата. — Влез. — Отстъпи назад, за да я покани в собствения й дом.

Искаше да му покаже среден пръст и да го прати по дяволите. Но бягството беше поредният житейски лукс, който повече не можеше да си позволи, наред с истеричните пристъпи и изпразването на кредитни карти. Презрението, стаено в ъгълчетата на тънките му устни показваше, че той отлично разбира колко я бе засегнала поканата. Знаеше, че той очаква тя да побегне, затова изпъна решително рамене и прекрачи прага на… „Френчманс Брайд“.

Той бе обезобразил нейния дом. Беше й достатъчен само един поглед. Още една красива южняшка къща бе съсипана от чуждестранен мародер.

Кръглото преддверие и витата стълба бяха същите, но той бе унищожил романтичните пастелни тонове на Диди, като бе боядисал дъговидните стени в тъмнокафяво, а старите дъбови корнизи — в тебеширено бяло. Дразнеща абстрактна картина висеше на мястото, заемано някога от портрета на Шугар Бет в пълен ръст, на пет години. На него тя беше в ефирна рокля от бяла дантела с розови панделки и се бе сгушила в краката на красивата си майка, обути в модни изящни пантофки. Диди бе настояла художникът да нарисува малък бял пудел, какъвто те нямаха, въпреки горещите молби на Шугар Бет да й позволят да има кученце. Ала майка й бе заявила, че няма да търпи в къщата си същество, което ближе интимните си части или нечии други.

Изтърканият дъсчен под бе заменен от бели мраморни плочи, на сиво-кафяви ивици. Старинните скринове бяха изчезнали ведно с позлатеното огледало в стил „Мария Антоанета“ и двете кресла, тапицирани в златен брокат. Сега по-голямата част от пространството се заемаше от малък черен роял. Роял в преддверието на „Френчманс Брайд“… Бабата на Шугар Бет, с нейния авангарден вкус, може би щеше да хареса подобна екстравагантност, но Диди със сигурност се обръщаше в гроба си.

— Виж ти, виж ти… — Южняшкият акцент на Шугар Бет се усили, както винаги, когато се окажеше в неизгодна позиция. — Май навсякъде сте оставили своя отпечатък?

— Правя това, което ми харесва. — Той я изгледа с високомерното изражение на благородник, принуден да говори с кухненската помощничка, но тя бе заслужила враждебността му. Без значение колко я дразнеше, беше време да понесе последствията от стореното. При това отдавна беше време.

— Написах ви писмо, за да се извиня — рече младата жена.

— Нима? — пророни той равнодушно.

— Получих го обратно. Бяха го върнали на подателя.

— Не думай.

Явно възнамеряваше да я държи тук, докато стане на камък. Тя не заслужаваше нещо по-добро, но нямаше намерение да се стеле в краката му, затова реши да направи компромис между дълга си към него и задълженията към себе си.

— Разбирам, че е твърде недостатъчно и твърде късно. Но какво пък, по дяволите? Разкаянието си е разкаяние.

— Не бих могъл да зная. Не съм имал за какво да се разкайвам.

— В такъв случай не е зле да се вслушате в този, на който това често му се е налагало. Понякога, господин Бърн, едно просто „извинявай“ е най-доброто, на което човек е способен.

— А понякога най-доброто не е достатъчно, нали?

Той нямаше намерение да й прости и това не я учудваше. В същото време извинението й не прозвуча искрено, а тъй като той заслужаваше искреност, вродената й почтеност настояваше да я прояви с цялото си сърце. Но не и тук, застанала като слугиня в преддверието.

— Имате ли нещо против да разгледам наоколо? — Не дочака разрешението му, а се шмугна покрай него в гостната.

— Разбира се, че не — изрече той провлачено, с явен сарказъм.

Сиво-кафявите стени бяха в тон с блестящия мрамор на пода, докато дълбоките кожени кресла и диванът с аеродинамична форма бяха в същия тъмнокафяв тон като стените във вестибюла. Над камината, която не беше онази от детството й, висяха симетрично разположени четири снимки в светлокафяви тонове на мраморни бюстове. Някогашната дъбова полица над камината, изгорена на няколко места от пламъците, когато Диди бе забравяла да отвори клапата на отдушника, бе заменена с масивна полица в неокласически стил с тежък корниз и резбован фронтон, напомнящ на гръцки храм. В друга къща навярно би харесала дръзкото смесване на класиката и модернизма, но не и във „Френчманс Брайд“.

Извърна се и го видя да стои на вратата. Позата му отразяваше съвършената арогантност на мъж, свикнал да владее положението. Той беше само с четири години по-голям от нея, което означаваше, че е на трийсет и седем. Когато беше неин учител, тези четири години представляваха непреодолима пропаст, но сега не означаваха нищо. Шугар Бет си спомни колко романтичен го намираха момичетата от „Горгоните“, но тя нямаше намерение да се увлича по някой, който толкова упорито устояваше на кокетните й заигравки.

Трябваше отново да се извини и този път да го стори както трябва, но презрителният му поглед, съчетан с оскверняването на дома й, надделя над добрите й намерения.

— Може би съм ви направила услуга. С учителската заплата никога нямаше да можете да си купите всичко това. Между другото, поздравявам ви за книгата.

— Чела си „Последната гара“?

Скептичната извивка на елегантните му вежди я вбеси.

— Господи, наистина се опитах. Но в нея има толкова много трудни и сложни думи.

— Така е. Ти никога не си обичала да обременяваш мозъка си с нещо по-сложно от модно списание, нали?

— Хей, ако никой не ги чете, тогава цялото женско войнство ще се облича само в карирани полиестерни дрешки. И само си помислете каква шибана гледка би представлявало това — изтърси тя и драматично разшири очи. — Опа… сега ще ме изгоните от училище заради циничен език.

Изминалите години явно не бяха подобрили чувството му за хумор.

— Подобни наказания никога не са имали ефект върху теб, нали, Шугар Бет? А и твоята майка никога не би го допуснала.

— Диди определено винаги е имала категорично мнение за това, кое е добро и лошо за мен. — Тя наклони леко глава, така че косата й се отметна и откри фалшивите диамантени обици. — Знаете ли, че тя не ми разреши да участвам в конкурса „Мис Мисисипи“. Заяви, че със сигурност ще спечеля, но тя никога няма да позволи кракът на дъщеря й да стъпи в този покварен Атлантик Сити. Последва бурна кавга, но вие знаете каква беше Диди, когато си науми нещо.

— О, да, спомням си.

Разбира се, че си спомняше. Тъкмо Диди бе накарала да го уволнят. Още една причина да свали оръжията и да се опита да сключи доста закъснялото примирие.

— Съжалявам. Наистина. Стореното от мен беше непростимо. — Да издържи погледа му, се оказа много по-трудно, отколкото си представяше, но този път тя не отстъпи. — Казах й, че съм излъгала, но дотогава злото вече бе сторено и вие бяхте напуснали града.

— Странно. Не си спомням майка ти да се е опитвала да ме намери. Още по-странно е как една интелигентна жена не се е досетила да ми позвъни и да ми каже, че всичко е простено, че аз не съм — как се бе изразила тя в онзи ден? — опозорил своята професия, злоупотребявайки с добродетелта на невинната й дъщеря.

Начинът, по който наблегна на последните три думи, й подсказа, че той знаеше съвсем точно какво бяха правили двамата с Райън Галантайн на задната седалка на червеното й камаро.

— Не, не го е направила. А аз нямах смелостта да кажа истината на баща ми.

При все това Грифин беше разбрал, когато няколко месеца след смъртта на майка й беше открил сред книжата й писмото на Шугар Бет, в което тя признаваше истината.

— Но трябва да признаете, че татко се постара да поправи извършената несправедливост. Разказа на всички за лъжата ми, все едно бе пуснал обява във вестника.

— Но оттогава бе изминала цяла година, нали? Малко късно. Аз вече бях принуден да замина за Англия.

Тя понечи да изтъкне, че той все пак е успял да се върне в Щатите — върху задната обложка на книгата му бе отбелязано, че сега той е американски гражданин — но се боеше, че думите й ще прозвучат като оправдание. Мъжът пристъпи в стаята и се запъти към стената, в която имаше вграден бар с напитки. Бар с алкохолни питиета в гостната на Диди Кеъри…

— Искаш ли нещо за пиене? — Не беше покана на гостоприемен домакин, а тихо изречено начало на игра на котка и мишка.

— Вече не пия.

— Крачиш по правия път?

— Дявол да го вземе, не. Просто не пия. — Вече се чувстваше безкрайно изтощена от усилието да се държи с някогашния си непукистки маниер, но май нямаше особен успех.

Той си наля два пръста кехлибарена течност, приличаща на много скъпо малцово уиски. Шугар Бет беше забравила колко големи са ръцете му. В миналото твърдеше пред всеки, който искаше да слуша, че господин Бърн е най-големият бъзливец и женчо в града, но дори тогава само тези ръце на месар бяха достатъчни, за да изобличат лъжата й. И както някога, те сякаш принадлежаха на човек, който декламираше сонети наизуст или понякога си връзваше косата с черна кадифена панделка.

Една вечер тяхната тайфа беше излязла доста късно от училището и го видяха на футболното игрище с топка. Европейският футбол не беше популярен в Париш и те никога не бяха виждали подобно нещо. Учителят им по английски прехвърляше топката от едното коляно на другото, подхвърляше я с прасеца, с бедрото, задържайки я във въздуха толкова пъти, че им загубиха бройката. После започна да снове по терена, тичайки с все сили, като през цялото време топката бе между краката му. След този случай мнението на момчетата за него се промени и много скоро започнаха да го канят да играе баскетбол с тях.

— Трима съпрузи, Шугар Бет? — Дебелите му работнически пръсти стискаха кристалната чаша. — Дори за теб ми се струва малко множко.

— Едно нещо никога не се променя в Париш. Клюките все още са любимото занимание на този град. — Усети хладен полъх по корема си, когато плъзна ръце в джобовете на черното си кожено яке и ги дръпна назад. Върху опънатата на гърдите й къса яркорозова тениска с блестящи букви бе изписано ЗВЯР. Беше малко крещяща, но струваше само 5,99 долара, а и върху тялото на Шугар Бет всяка дреха изглеждаше модерна и секси. — Ще ви бъда благодарна, ако свалите онази верига от моята алея.

— Нима си способна на благодарност? — Той се отпусна в едно от кожените кресла, но не я покани да седне. — Май никак не ти е провървяло със съпрузите. Доста окаян списък.

— Мислите ли?

— Така се говори — изрече той провлачено. — Доколкото си спомням, си се запознала със съпруг номер едно в колежа.

— Дарън Тарп, типичен американски любимец, бейзболна звезда. Известно време игра за „Брейвс“. — Тя замахна ловко, все едно съсичаше с томахавка.

— Впечатляващо. — Той отпи от чашата, която почти се губеше в дланта му, и я изгледа насмешливо над ръба й. — Чух още, че те е зарязал заради друга жена. Жалко.

— Казваше се Саманта. За разлика от мен, тя успя да завърши колежа, но едва ли дипломата й е привлякла Дарън. Оказа се, че е имала вродена дарба за фелацио.

Чашата така и не стигна до устните му.

Тя го дари с най-ослепителната усмивка от арсенала си на южняшка красавица, в която нямаше и капка искреност. С малко упражнения — и ако Диди не бе толкова предубедена срещу Атлантик Сити — тази усмивка можеше да спечели на Шугар Бет нещо много по-впечатляващо от короната на кралица на абитуриентския бал в гимназията.

— Предполагам, че интелектът може да отведе едно момиче доста далеч. — Бърн нямаше намерение да й позволи да се отклони от темата. — Очевидно си заминала за Холивуд с парите от издръжката.

— Спечелих си всеки долар.

— Но не са те засипали с предложения за роли в киното.

— Колко мило от ваша страна, че живо сте се интересували от мен.

— Сигурно нещо не съм разбрал както трябва. Вторият ти съпруг е бил нещо като член на „Ангелите на Ада“[2].

— Щеше да бъде много по-вълнуващо, но се боя, че Сай беше просто каскадьор. Изключително талантлив до деня, в който загина, опитвайки се да скочи с мотора си от пристана в Санта Моника върху палубата на луксозна яхта. Снимаше се във филм, в който смели и доблестни ченгета се бореха срещу злодеи наркотрафиканти, така че си казах, че е загинал за справедлива кауза. Не че тогава от време на време не изпушвах по някой джойнт.

— Доколкото си спомням, в гимназията не беше само един.

— Грешите, ваша светлост. Тогава си мислех, че са просто цигари, които миришат малко странно.

Той не се усмихна, но тя и не очакваше подобно чудо да озари гранитната му физиономия.

Беше напуснала Сай няколко месеца преди онази фатална каскада. Нито едно момиче на тази земя нямаше по-голям талант от нейния да се омъжва за лъжливи загубеняци. Емът беше изключение, но той бе на седемдесет в деня на сватбата им, а мъдростта идваше с годините.

— След това, изглежда, дирите ти са се изгубили за известно време — подхвана нейният инквизитор.

— Работех в ресторантьорския бизнес. Супер ексклузивно.

Беше започнала като хостеса в приличен лосанджелиски ресторант, но я уволниха, задето се бе държала грубо с клиент. След това работи като сервитьорка на коктейли. Когато загуби и тази работа, известно време сервираше лазаня в евтин италиански ресторант, а накрая падна още по-ниско, озовавайки се в долнопробна закусвалня. Осъзна, че е ударила дъното, когато се улови да чете обявите за придружителки. Именно тогава разбра, че вече е крайно време да порасне и да поеме отговорност за живота си.

— А после си уловила Емът Хупър в мрежата си.

— Човек няма нужда от клюкарската агенция в Париш, за да чуе за това. — Усмивката й прикри успешно всяка капка болка, която и до ден-днешен разяждаше сърцето й.

— Вестниците бяха доста щедри на информация, при това твърде забавна. Двайсет и осем годишна келнерка става трофейна съпруга на отвратително богат седемдесетгодишен тексаски петролен магнат, оттеглил се от бизнеса.

Петролен магнат, чиито инвестиции изгърмяха още преди той да се разболее. Емът беше най-добрият й приятел, любовник, човекът, който й помогна най-сетне да порасне.

Бърн вдигна чашата си към нея. Приличаше на отегчен, но много мъжествен модел на „Гучи“.

— Моите съболезнования за загубата ти.

Буцата, заседнала на гърлото й, беше толкова голяма, че й бе трудно да изрече остроумен отговор, но тя все пак се справи.

— Оценявам съчувствието ви, но когато се жениш за някой толкова стар, донякъде знаеш какво те очаква.

Презрението в нефритенозелените му очи й достави удоволствие. Презрението беше за предпочитане пред съжалението. Наблюдаваше го как кръстосва крака със смущаващата комбинация от котешка грациозност и мъжка сила.

— Някога ви наричахме Херцога — изтърси изведнъж тя. — Знаехте ли това?

— Разбира се.

— Всички мислехме, че сте гей.

— И сега ли го мислите?

— И надут снобар.

— Бях. Всъщност все още съм. Дори се гордея с това.

Интересно дали беше женен? Ако не беше, навярно всички свободни жени в Париш се редяха на опашка пред вратата му с кокосови кексове и тенджери с вкусни яхнии. Тя се приближи към камината, като се опита да си придаде самоуверен вид.

— Сигурна съм, че много сте се забавлявали, докато сте опъвали веригата през алеята ми за коли, но смятам, че шегата вече не е смешна.

— О, не мисля така. Аз продължавам да се забавлявам.

Според нея не приличаше на човек, който умее да се забавлява, освен може би, ако си поставеше за цел да завоюва Индия. Съдейки по безупречно чистите му дрехи, едва ли със собствени ръце беше свършил цялата мръсна работа по поставянето на стълбовете в цимента за толкова кратко време.

— Не мислите ли, че ще се озовете в доста неловко положение, ако се обадя в полицията?

— Ни най-малко. Това е моята земя.

— А аз ви смятах за такъв авторитет по историята на Париш. Баща ми е подарил пристройката за карети на леля ми още през петдесетте.

— Къщата да, но не и алеята за коли. Тя все още е част от имота на „Френчманс Брайд“.

Шугар Бет рязко изпъна рамене.

— Не е вярно!

— Аз имам изключително способен и компетентен адвокат, който отделя особено внимание на такива неща като границите на собствеността. — Той се надигна от креслото. — С удоволствие ще ти предоставя скиците на имота. Ако искаш, мога да ти направя и копие.

Нима баща й е допуснал такава глупост? Разбира се, че го е направил. Грифин Кеъри беше изключително прецизен, когато ставаше дума за фабриката за стъкла за прозорци, но рядко небрежен, що се отнасяше до дома и семейството. Нима би могъл да се нарече внимателен един мъж, който имаше съпруга и любовница в малък град, където всички се познаваха?

— Какво искате, господин Бърн? Очевидно не и извинението ми, така че по-добре говорете направо.

— Как какво? Отмъщение, разбира се. А ти какво смяташе, че искам?

От тихо произнесените думи по гърба й полазиха тръпки. Едва се сдържа да не погледне с копнеж към чашата с уиски, която той беше оставил, но не беше пила алкохол от близо пет години и нямаше намерение да започва тази вечер.

— Е, много забавно, няма що. И къде точно очаквате да паркирам?

— Ни най-малко не ме интересува. Може би някой от старите ти приятели ще ти помогне.

Моментът беше идеален за едно истерично избухване, но тя отдавна беше забравила как се прави. Вместо това запристъпва плавно към него, леко полюшвайки бедра, макар че костите я боляха като стогодишна старица.

— Струва ми се, че не разсъждавате трезво. Вече изгубих трима съпрузи, един комплект родители, така че ако наистина искате отмъщение, би трябвало да измислите нещо по-грандиозно от тази жалка алейка.

— Играем по струната на съчувствието, а?

Точно така бе прозвучало, и на Шугар Бет й се искаше да си отхапе езика. Вместо това вдигна яката на якето си и се запъти към вратата.

— Майната ти, господин Бърн. Майната и на съчувствието ти.

Не успя да направи и три крачки, когато усети аромата на скъп одеколон. Сърцето й заби учестено, когато той я хвана за ръката и я обърна към себе си.

— Как мислиш, дали това е справедливо отмъщение?

Студеното му, неумолимо изражение й напомни за Дарън Тарп в онзи ден, когато я преби, но Колин Бърн имаше наум друго насилие. Преди тя да успее да се опомни, той се наведе към нея и завладя устата й с безпощадна, безмилостна целувка.

Целувките… Толкова много целувки имаше в живота й. Докосването на гладката кожа на майка й, която я обожаваше. Сухите свити устни на леля Талула. Тийнейджърските целувки с Райън, пропити със секс. Дарън целуваше рядко, а и целувките му не струваха. Пиянските лигави целувки на Сай, както и нейните, лъхащи на джин. И целувките на върволицата от мъже, които смътно си спомняше, с изключение на отчаяния вкус. Спасението дойде с целувките на Емът, преливащи от доброта, желание, страх и накрая — примирение.

Последната целувка получи от дъщеря му Дилайла, която я прегърна през врата и остави влажна следа на бузата й. Обичам те повече от всеки на този свят, скъпа моя Шугар Бет.

Толкова много целувки, но сред тях нямаше нито една като тази. Студена. Пресметлива. Предназначена да я унизи.

Бърн не бързаше да въздаде справедливост. Стискаше брадичката й, без да й причинява болка, но с такава сила, че я застави да отвори устни и езикът му нахлу в устата й. Тя не отвърна на целувката му, но и не се съпротиви.

На него не му пукаше.

Шугар Бет не се изненада, когато ръката му се отпусна на гърдите й. Дори го очакваше.

Поредното клинично изследване, сякаш под кожата й нямаше живо същество, а само плът и кости без душа.

Той обхвана гърдата й с една от големите си длани и плъзна палец по извивката. Когато докосна зърното, я прониза остър копнеж. Не желание — душата й бе твърде опустошена за това, а и той не искаше секс, а отмъщение. Изпита неутолим копнеж по обикновена доброта, доста странно чувство за някой, който толкова рядко даряваше околните с доброта.

По време на брака си с каскадьора тя бе научила много за уличния бой и подлите схватки, затова за миг се замисли дали да не го ухапе, или ритне в слабините, но нямаше да е честно. Той заслужаваше своето отмъщение.

Бърн най-сетне се отдръпна и тя усети лекия дъх на скъпото уиски, което бе изпил.

— Ти заяви, че съм пъхнал езика си в устата ти и съм опипал гърдите ти. — Нефритените му очи я пронизаха като с нож. — Нали това бе лъжата, която каза на майка си, Шугар Бет? Нали именно с тази лъжа ме съсипа, опозори и прогони от града?

— Точно така — пророни тя тихо.

Той прокара палец по долната й устна. Ако беше друг мъж щеше да бъде израз на нежност, ала за този бе клеймото на завоевателя. Тя наистина се разкайваше, но малкото достойнство беше единственото, което й бе останало, и Шугар Бет по-скоро би умряла, отколкото да пролее дори една сълза.

Той отпусна ръка.

— Сега вече не е лъжа.

Кладенецът на душевните й сили бе почти пресъхнал и се наложи да загребе чак до дъното, за да събере сили да повдигне ръка и да докосне бузата му.

— През цялото това време мразех да се чувствам лъжкиня. Благодаря ти, господин Бърн. Ти изчисти душата ми.

Колин усети хладната й длан и осъзна, че последната дума беше нейна. Мисълта го зашемети. Това трябваше да бъде неговата победа. И двамата го знаеха. При все това тя се опитваше да му я открадне.

Мъжът се взираше втренчено в устните, които бе смачкал с целувката си. Вкусът й не беше такъв, какъвто очакваше — не че очакваше нещо, тъй като не бе планирал атаката си. При все това Колин подсъзнателно се бе подготвил за лукавството, хитростта, дребнавостта и чудовищния егоизъм, характерни за това разглезено и жестоко създание. Коя е най-красива на земята? Аз! Аз! Аз! Вместо това откри нещо друго — нещо силно, решително и дръзко. Е, поне последното му бе добре познато.

Тя отпусна ръка и насочи показалец към него, като дулото на пистолет, прицелил се право в самоуважението му. Миг преди да дръпне въображаемия спусък, устните й се извиха в усмивката на опитна куртизанка.

— Пак ще се видим, господин Бърн.

Бам. И тя изчезна.

Той дълго остана неподвижен. Уханието й — подправки, секс, непокорство — остана дълго във въздуха, дори след като вратата се затвори. Отвратителната целувка трябваше да сложи край на това. Вместо това положи начало.

На осемнайсет тя беше най-красивото създание в Париш. Да я наблюдава човек как пристъпва царствено по тротоара към входната врата на гимназията, бе все едно да гледа самото въплъщение на артистичната чувственост: безкрайни крака, полюшващи се бедра, подскачащи гърди, лъчистото сияние на дълга руса коса.

Момчетата се препъваха, докато я зяпат, а музиката от касетофоните им се превърна в саундтрак на живота й. Били Оушън й се молеше да излезе от сънищата му и да седне в колата му. Бон Джоуви се бе влюбил от пръв поглед в нея и просеше любовта й. Кътинг Кру беше готов да умре тази нощ в обятията й. „Гънс енд Роузис“, „Пойзън“, „Уайтснейк“ — всички велики банди — бяха паднали в краката й и умоляваха за трохи от благоволението й.

Шугар Бет все още бе красива. Светлосините й очи, покосяващи мъжете, и идеално симетричните черти на лицето й щяха да я съпътстват до гроба, а облакът руси коси би трябвало да се стеле върху сатенена възглавница на кориците на „Плейбой“. Но младежката свежест бе изчезнала. Тя изглеждаше по-възрастна от своите трийсет и три години и по-закоравяла. Беше и по-слаба. Той забеляза изпъкналите жили на дългата грациозна шия, а китките й бяха толкова тънки, сякаш всеки миг ще се счупят. Но онази опасна и завладяваща сексуалност беше все същата. На осемнайсет нейната струяща чувственост беше неподправена и непреднамерена. Сега беше изкусно шлифована и много по-смъртоносна. Розата може и да бе прецъфтяла, но шиповете й вече имаха отровни върхове.

Колин взе чашата си и се отпусна в креслото. Чувстваше се много по-потиснат и объркан от срещата им, отколкото му се искаше. Докато погледът му се плъзгаше по разкошната къща, купена благодарение на парите му, той си припомни злорадата насмешка на баща си, ирландски зидар, когато Колин бе принуден да се върне в Англия, след като го уволниха от гимназията.

Прибираш се у дома с подвита опашка, а? Дотук с превземките ти и тези на майка ти, момче! Сега ще се заемеш с почтена работа като всички нас.

Само заради това Колин никога нямаше да прости на Шугар Бет Кеъри.

Поднесе чашата към устните си, но дори вкусът на десетгодишното шотландско уиски не успя да изтрие непоколебимото предизвикателство, което бе зърнал в очите на Шугар Бет. Въпреки оскърблението, което й нанесе под прикритието на онази целувка, тя все още смяташе, че командва парада. Колин остави чашата и се замисли как да я изтръгне от тази заблуда.

[1] Герой от едноименен разказ на Уошингтън Ървинг. — Бел.прев. ↑

[2] Прочут рокерски клуб в Ел Ей, основан през 1948 г. — Бел.прев. ↑

3

„Да не би да съм сбъркала нещо? Толкова много превзети особи се взираха втренчено в мен, сякаш не можеха да повярват на очите си.“

Джорджет Хейър, „Великолепната Софи“

Шугар Бет дояде чипса, представляващ закуската й, и погледна през кухнята към Гордън, спотаен до вратата, враждебно настръхнал.

— Няма ли най-после да се примириш? Не е моя вината, че Емът обичаше мен повече от теб.

Кучето експериментира малко, пробвайки да добие някое от страховитите изражения на Кристофър Уокън[1], но подобни злобни физиономии трудно се удаваха на басетите.

— Жалък си.

Гордън изсумтя обидено.

— Добре, пънки. — Тя стана от масата, прекоси дневната и отвори входната врата. Той се втурна покрай нея и се опита да я събори, но Шугар Бет познаваше номерата му и ловко отскочи настрани. Сетне го последва навън, в поредната мразовита и влажна февруарска утрин. Тъй като това бе Мисисипи, нищо чудно следващата седмица температурите да стигнат до трийсетина градуса. Молеше се дотогава да се е махнала от тук.

Докато Гордън душеше наоколо, Шугар Бет се загледа във „Френчманс Брайд“. Опитваше се да не мисли за снощната си среща с Колин Бърн. Поне успя да запази самообладание, докато се прибираше в пристройката за карети. Старата вина бе полепнала по нея като паяжина. Трябваше да се постарае повече с извиненията, но очевидно все още не беше толкова зряла, колкото си мислеше.

И защо от всички хора на този свят тъкмо Колин Бърн бе купил „Френчманс Брайд“? Дори и да е споменавал в някое интервю, че смята да се върне в Париш, тя го бе пропуснала. Но всъщност той винаги бе избягвал публичността и почти не даваше интервюта. Снимката на обложката на книгата му не беше особено сполучлива, някак си размазана и зърнеста, и тя се оказа напълно неподготвена за срещата с такъв опасен мъж. Пристъпи към живия плет от чимшир и разтвори клонките.

— Ела тук, дяволско псе.

Като никога, проклетникът мигом се подчини.

— Дай на мама повод да се гордее с теб! — подвикна младата жена.

Гордън подуши няколко минути наоколо и откри в средата на поляната място, задоволяващо изискванията му, където да си свърши работата.

— Добро куче.

Въпреки това, което бе казала на Бърн, Шугар Бет, заедно с цяла Америка, бе прочела „Последната гара на границата за никъде“. Как би могла да пренебрегне историята на хората, за които бе слушала през целия си живот? Черни и бели, богати и бедни семейства, населяващи Париш през четирийсетте и петдесетте, като сред тях бяха бабите и дядовците й, Талула, прачичото на Лий Ан и разбира се, Линкълн Аш.

Интересът на читателите към документалната проза, пресъздаваща атмосферата на Американски юг, беше възбуден от бестселъра на Джон Беренд „Нощем в градината на доброто и злото“. Но докато в романа на Беренд се разказваше за убийство и скандал сред богатата аристокрация на стара Савана, „Последната гара“ разработваше златната жила на темата за живота в малкия град. В романа на Колин Бърн за градчето в Мисисипи, възраждащо се от сегрегационното наследство, оживяваха колоритни и ексцентрични характери, забъркани в малки домашни драми, каквито читателите обичаха, като всичко това бе подправено със силна доза южняшки фолклор. И други писатели се бяха опитали да разработят същата тема, но обичта на Бърн към градчето, съчетана с иронично шеговитата наблюдателност на чужденец, издигнаха „Последната гара“ много над останалите подобни романи.

Тя видя, че Гордън заприпка към къщата, без да се трогва от нейното величие.

— Веднага се върни!

Той, разбира се, не й обърна внимание.

— Говоря сериозно, Гордън. Трябва да отида до града и ако незабавно не се върнеш, ще замина без теб.

Не беше сигурна, но й се стори, че нахалникът се изпърдя.

— Знаеш, че ако дойда да те прибера, ще ме ухапеш. — Той никога не бе стигал толкова далеч, че наистина да я нарани, но обичаше да я държи нащрек.

Тя го наблюдаваше как изкачи стъпалата до верандата.

— Чудесно. Направи ми услуга и не си прави труда да се връщаш у дома.

За разлика от останалите представители на породата си, Гордън мразеше да се скита. Твърде много обичаше да я измъчва, за да се впусне да изследва откритите пространства. Шугар Бет закрачи гневно към пристройката за карети. Що за човек е тя, щом като дори собственото й куче не я понася?

Грабна чантата си, нахлупи старата сламена шапка на главата си и се запъти към старата изоставена гара, за да търси картината. Но като стигна до колата си, видя квитанция за глоба за неправилно паркиране, пъхната под чистачките. Страхотно! Бутна я под сенника на предното стъкло и подкара към града. Автомагазинът на Пърли все още работеше, но там, където навремето беше шапкарският магазин „Пролетна фантазия“, сега се намираше книжарница. До шести клас Диди я водеше тук всяка година, за да й купи великденска шапка, докато накрая Шугар Бет не се разбунтува.

Когато майка й бе недоволна от нещо, ноздрите й потрепваха като крилца на пеперуда.

Неблагодарно дете! Как според теб нашият скъп създател ще разбере, че е Възкресение, ако те види да седиш в църквата с гола глава като някаква езичница? Отговори ми, госпожице Шугар Бейби?

В отговор ноздрите на Шугар Бет също потрепнаха.

Наистина ли мислиш, че Исус Христос ще остане в гроба, само защото аз съм без шапка?

Диди се бе засмяла и бе отишла да потърси цигари.

Копнежът по нейната любяща майка, макар и тя да бе далеч от съвършенството, я заля с такава сила, че сърцето я заболя, докато чувствата към баща й бяха пропити само с горчивина.

Той не е истинският ми баща, нали, Диди? Ти си забременяла от някого и татко се е оженил за теб.

Шугар Бет, веднага си затвори устата. Само защото баща ти е окаян развратник, това не означава, че и аз съм като него. Да не съм те чула повече да говориш подобни неща.

Фактът, че сребристосините очи на Шугар Бет бяха съвършено копие на бащините й очи, не й позволи още дълго да си фантазира за тайния любовник на Диди.

Предполагаше, че бракът на родителите й е бил неизбежен, но трудно можеше да се намерят двама души, толкова неподходящи един за друг. Диди беше ослепителна красавица, безгрижна и весела дъщеря на местен магазинер. Грифин беше наследник на фабриката за прозорци „Кеъри“. Нисък, грозноват, но надарен с изключителен интелект, Грифин бе загубил ума си по първата красавица на Париш, докато Диди тайно презираше момчето, което смяташе за „грозна малка жаба“. В същото време мечтаеше за всичко, което този съюз можеше да й донесе.

Грифин навярно бе съзнавал, че Диди е неспособна да го дари с любовта, за която той копнееше, но при все това се бе оженил за нея, а след това я бе наказал, задето не го обича, като открито заживя с друга жена. Диди си отмъщаваше, като демонстрираше пълно безразличие. Накрая Грифин вдигна залозите в тази игра, като обърна гръб на единственото същество, което Диди обичаше на този свят… тяхната дъщеря.

Въпреки взаимната им омраза, двамата никога не помислиха за развод. Грифин беше икономическият лидер на града, а Диди — социалният и политическият. Никой от тях не искаше да се лиши от взаимните изгоди и тежката каруца на съпружеския им живот продължи да се тътри по житейския път, влачейки след себе си обърканото малко момиче, като неусетно тровеше душата му.

Шугар Бет мина покрай „Макдоналдс“, ремонтиран и по-приветлив от времето, когато тя беше в гимназията, туристическата агенция с тента на кафяви и зелени ивици и зави по „Вали“. За разлика от останалите улици, късата уличка, само с една пресечка, в чийто край се намираше изоставената железопътна гара, бе подмината от обновителните дейности на градската управа. Шугар Бет паркира колата върху малък участък с напукан асфалт. Докато оглеждаше порутената тухлена сграда, видя мястото, където Колин Бърн се бе снимал за неясната снимка на обложката на романа си. На места от покрива се бяха откъртили дървени дъски, а напуканият шперплат, закован върху прозорците, бе покрит с избелели графити. Кутии и счупени бутилки се търкаляха сред плевелите, избуяли край релсите. Защо Талула бе решила да запази тази стара развалина? Но леля й бе обсебена от местната история, както и бащата на Шугар Бет, и очевидно не беше проумяла, че е най-разумно цялото това място да се изравни със земята.

Докато слизаше от колата, Шугар Бет си припомни писмото, което лежеше смачкано на дъното на чантата й.

„Скъпа Шугар Бет!

Оставям ти пристройката за карети, гарата и разбира се, картината, защото ти си единствената моя жива родственица и независимо от поведението ти, кръвта вода не става. Гарата е порутена, но когато я купих, нямах нито пари, нито сили за ремонти. Това, че позволиха толкова да се занемари, не говори никак добре за жителите и управата на този град. Сигурна съм, че ще поискаш веднага да я продадеш, но се съмнявам, че ще намериш купувач. Дори дружеството за благоустройство на града няма достатъчно уважение към историята.

Пристройката за карети е регистрирана като паметник на културата и трябва да се стопанисва от държавата. Запази ателието на Линкълн Аш така, както е сега, иначе всичко ще бъде прехвърлено на университета. А колкото до картината… или ще я намериш, или не.

Със сърдечни поздрави: Талула Шелбърн Кеъри

П. П. Няма значение какво ти е казала майка ти, Линкълн Аш ме обичаше.“

Твърдението на Талула, че тя била голямата любов на Линкълн Аш, ужасно дразнеше Диди. Талула все повтаряше, че Аш й обещал да се върне в Париш, за да я отведе със себе си веднага след закриването на самостоятелната му изложба в Манхатън, но бе прегазен от автобус в деня преди закриването й. Диди се кълнеше пред всички, че картината съществува единствено във въображението на Талула, но Грифин не споделяше мнението й.

Талула притежава тази картина, в това няма съмнение. Видях я.

Но когато Диди го бе притиснала за повече подробности, той само се бе изсмял.

Талула отказваше да показва картината, защото само това бе останало от любимия й. Нямаше никакво намерение да окуражава разни любители да си навират носа в чуждите работи, нито надутите изкуствоведи, които Аш бе презирал през целия си живот. Те само щяха да разнищят тази ценна творба, да изопачат дълбокия смисъл на твореца.

След смъртта ми светът може да я зяпа прехласнато колкото си ще — бе отсякла тя, — но засега ще пазя само за себе си това, което е мое.

Шугар Бет завъртя ключа в катинара. Вратата беше изкорубена, затова трябваше да я подпре с рамо, за да я отвори. Нещо прелетя над главата й, щом прекрачи прага. Тя изпищя и рязко се наведе. Когато дишането й се успокои, нахлупи по-плътно шапката си и влезе навътре.

Сърцето й се сви от гледката. Изподрасканите стари скамейки в някогашната малка чакалня на гарата бяха покрити с воняща кора от птичи тор и прах. Стените бяха нашарени с ръждиви ивици, в средата на дървения под се виждаше смрадлива локва, а парчета от счупени мебели бяха разпръснати наоколо като стари кости. Под гишето за билети бе струпана купчина мръсни одеяла, стари вестници и празни консервени кутии. Очевидно тук бе нощувал някакъв бездомник. Старата й алергия от прах се пробуди и тя се разкиха. След като се окопити, извади фенерчето си и се зае с търсенето на картината, като осветяваше всеки ъгъл.

Освен чакалнята, старата гара имаше складове, хранилища, шкафчета за багаж и офис зад гишето. Обществените тоалетни представляваха неописуема гледка — зловонни подове, открити тръби, изпочупен и мръсен фаянс, огромни купчини от всякакви мръсотии и боклуци. През следващите два часа тя тършуваше сред изпочупени мебели, щайги, очукани канцеларски шкафове, но се натъкна единствено на миши изпражнения и една мъртва птица — гледка, от която потръпна погнусено. Ала от картината нямаше и следа.

Мръсна, кихаща и отвратена, Шугар Бет най-сетне се свлече върху една пейка. Ако Талула не беше скрила картината нито в пристройката за карети, нито в някогашната гара, къде я бе сложила? От утре щеше да се наложи да потърси останалите живи членове на клуба за канаста на леля й. Те, разбира се, щяха да се почувстват длъжни да поцъкат неодобрително с език при вида на завърналата се блудна дъщеря, но бяха най-близките приятели на леля й и бе най-вероятно те да знаят тайните й. Не по-малко потискаща беше мисълта, че й бяха останали само петдесет долара. Ако смяташе да се храни редовно, трябваше да си намери работа.

— Очарователно местенце си си намерила.

Шугар Бет кихна, сетне се извърна и видя Колин Бърн, застанал на вратата. Имаше вид на току-що върнал се от разходка покрай блатата: ботуши, тъмнокафяви панталони, сако от туид и модно разрошена коса. Но студеният му преценяващ поглед й напомняше повече за трапер от пограничните райони, отколкото на цивилизован британец.

— Ако възнамеряваш отново да ми се нахвърлиш — предупреди го тя, — по-добре си затегни бандажа, защото този път няма да съм толкова любезна.

— Тялото ми може да понесе само ограничена доза отрова. — Той пъхна едната рамка на дизайнерските си очила в отвора на ризата си и направи няколко крачки навътре. — Интересно, че Талула ти е оставила гарата… макар че може би не е изненадващо, имайки предвид нейните чувства към семейството.

— Ще ти я продам много евтино, ако искаш да я купиш.

— Не, благодаря.

— Гарата ти донесе цяло състояние. Би могъл да покажеш малко благодарност.

— „Последната гара“ е роман за града. Гарата е само метафора.

— А аз си мислех, че метафора е диетична напитка. Винаги ли се обличаш толкова снобарски?

— Колкото мога по-често.

— Изглеждаш глупаво.

— А ти, разбира се, си безспорен моден арбитър — парира той и пренебрежително огледа мръсните й джинси и изпоцапания суитшърт.

Шугар Бет свали полепналата с паяжини каубойска шапка и избърса една паяжина от бузата си.

— Ти беше ужасен учител.

— Адски ужасен. — Мъжът избута настрани с ботуша си парче кабел.

— Учителите би трябвало да изграждат самоувереност в учениците си. А ти ни наричаше крастави жаби.

— Само във ваше присъствие. Боя се, че зад гърбовете ви ви наричах с доста по-обидни думи.

Той наистина беше ужасен учител — саркастичен, язвителен, нетърпелив. Но понякога беше и великолепен. Тя си спомняше как им четеше, думите се лееха като тъжна музика от устата му. Понякога класната стая притихваше толкова, все едно бе нощ. И тя си представяше, че всички са насядали в мрака около лагерен огън, някъде на края на света. Той умееше да окуражи и най-изостаналите ученици, така че и най-големите тъпаци се захващаха да четат книги, спортистите — да пишат стихове, а срамежливите — да се изказват спокойно, дори и само за да се защитят от унищожителните му коментари. Със закъснение си припомни, че тъкмо Колин Бърн беше учителят, който я научи да пише смислено.

Тя отново нахлузи шапката. Видя как той изгледа гнусливо локвата от застояла вода на пода.

— Вярно ли е, че не си отишла на погребението на баща си? Доста позорна постъпка, дори и за теб.

— Той беше мъртъв. Казах си, че няма да забележи отсъствието ми. — Шугар Бет стана от пейката. — Видях, че си се снимал за обложката на книгата си пред моята собственост. Искам процент. Няколко хилядарки ще ми свършат работа.

— Съди ме.

Тя изрита настрани парчето тръба.

— Какво точно правиш тук?

— Злорадствам, естествено. Ти какво си помисли?

Искаше й се да грабне счупения крак на един стол и да го цапардоса, но той несъмнено щеше да я удари на свой ред, затова се застави да прояви благоразумие и практичност.

— Колко добре познаваше леля ми?

— Достатъчно добре. — Той се приближи до билетното гише, без да обръща внимание на мръсотията. — Като познавач на местната история, тя бе безценен източник на информация, но мисленето й беше доста ограничено. Затова не я харесвах особено.

— Сигурна съм, че е прекарала много безсънни нощи заради това.

Той прокара пръсти по железните пръчки, изгледа прахта, останала по тях, извади от джоба си снежнобяла носна кърпа и ги избърса.

— Повечето хора не вярват в съществуването на картината.

Шугар Бет не си направи труда да попита откъде знае тя какво търси. Навярно вече всички в града бяха запознати със завещанието на Талула.

— Картината съществува.

— И аз мисля така. Но ти откъде си толкова сигурна?

— По дяволите, не е твоя работа. — Посочи купчината щайги. — Зад тях има умряла птица. Направи нещо полезно и я махни от тук.

Колин надникна зад щайгите, но явно нямаше намерение да се главоболи с умрели птици.

— Леля ти беше смахната.

— Наследствено е. Така че не очаквай да се засрамя. По правило янките заключват откачените си роднини в лудница, но ние, южняците, по време на карнавала ги качваме на украсените с цветя платформи и маршируваме наперено през центъра на града. Женен ли си?

— Някога бях. Сега съм вдовец.

Ако вече не беше друг човек, тя нямаше да пропусне да се осведоми дали не е убил съпругата си с острото си чувство за хумор. В същото време беше любопитна. Що за жена е могла да свърже съдбата си с такъв циничен, заядлив и невъзможен мъж? Тогава си припомни, че всички момичета в гимназията въздишаха по него, въпреки унищожителните му забележки. Жените и трудните мъже. Беше благодарна, че най-после се бе отърсила от този навик.

Той се отказа от по-нататъшно проучване на гишето за билети.

— Разкажи ми защо не отиде на погребението на баща си.

— А теб какво те засяга?

— Аз съм писател. Интересува ме как работи един нарцистичен мозък.

— Кълна се, направо ще припадна, от всички тези надути приказки ми се зави свят.

— Ти беше толкова умна. — Някогашният й учител се взря в една от напречните греди. — Притежаваше блестящ ум, но не искаше да го използваш за нищо стойностно.

— Ето че пак се започна. Що за болезнена ненавист към модните списания.

— Да не отидеш на погребението на баща си, е безочлива постъпка дори и за теб.

— Същия ден имах час при фризьора.

Той почака, но Шугар Бет нямаше намерение да му разказва за онази ужасна година.

А започна толкова добре. Тя беше най-популярната първокурсничка в университета в Мисисипи, толкова увлечена във вихъра на студентския живот, че напълно забрави за горгоните, не отговаряше на обажданията им и не им обръщаше внимание, когато идваха да я видят. Тогава, една януарска сутрин, Грифин се обади и й каза, че Диди е починала през нощта от мозъчен кръвоизлив. Шугар Бет беше неутешима. Мислеше, че нищо по-лошо не би могло да й се случи, когато шест седмици по-късно Грифин обяви, че ще се жени за дългогодишната си любовница. Очакваше Шугар Бет да бъде на първата редица в църквата. Тя се разкрещя, заяви, че го ненавижда и кракът й никога повече няма да стъпи в Париш. Въпреки заплахата му, че ще я лиши от наследство, тя удържа на думата си.

Прекара сватбения ден на баща си в леглото с Дарън Тарп, опитвайки се да заглуши болката със секс. Малко след това, докато Грифин разчиствал вещите на Диди, открил писмото на Шугар Бет с признанието й за вина. След няколко дни всички в града знаеха какво бе сторила на Колин Бърн и хората, които дотогава просто не я харесваха, сега я намразиха. Приятелките й от „Горгоните“, и без това вече оскърбени от високомерието и безразличието й, повече никога не й проговориха.

Нямаше възможност да се сдобри с баща си. Точно преди семестриалните й изпити, едва три месеца след сватбата му, той почина от сърдечен удар. Чак тогава тя узна, че е изпълнил заканата си да я лиши от наследство. В рамките на пет месеца Шугар Бет бе изгубила майка си, баща си, най-добрите си приятелки и „Френчманс Брайд“. Но тя беше твърде млада, за да осъзнае колко още загуби я чакат занапред.

— Вярно ли е, че си се омъжила три дни след погребението на Грифин? — попита Бърн не особено заинтересуван от отговора й.

— В своя защита мога да кажа, че си изплаках очите по време на церемонията.

— Колко трогателно.

Младата жена извади ключа от джоба си.

— Беше ми много приятно да си бъбря с теб, но трябва да заключа и да се заема със задачите си.

— Маникюр и масаж?

— По-късно. Първо трябва да си намеря работа.

Едната от черните, дръзко извити вежди леко се повдигна.

— Работа? Никога няма да повярвам.

— Става ми скучно, ако нищо не върша.

— Във вестниците пишеше, че Емът Хупър е умрял разорен, но бях сигурен, че си успяла да заделиш нещичко.

Тя си помисли за Гордън.

— О, заделих си.

Той огледа за пореден път отвратителната разруха наоколо, след което успя да я вбеси, повдигайки устните си в ехидна усмивка.

— Ти наистина нямаш пукната пара, нали?

— Само докато намеря картината.

— Ако намериш картината.

— Ще я намеря. Можеш да бъдеш сигурен. — Докато минаваше покрай него към изхода, Шугар Бет с усилие се застави да не хукне презглава. — Съжалявам, но не мога да остана повече.

Той не побърза да я последва. Ъгълчетата на безмилостните му устни все още бяха извити в злорада усмивка.

— Нека уточним нещо. Наистина ли смяташ да работиш, за да се издържаш?

— Няма да ми е за първи път. — Тя завъртя ключа малко по-енергично, отколкото бе нужно.

— Пак ще станеш сервитьорка?

— Това е почетна работа. — Шугар Бет закрачи към колата, опитвайки се да не прилича на бегълка от затвора. Тъкмо стигна до целта си и той подвикна от стъпалата на гарата.

— Ако не можеш да си намериш работа, ми се обади. Може да ти предложа нещо.

— О, да, непременно ще го направя. — Младата жена отвори рязко вратата, сетне се извърна към него. — Ако не искаш междуособната ни война да придобие уродливи размери, по-добре до полунощ да си махнал онази верига от алеята ми.

Явно думите й здравата го развеселиха.

— Заплашваш ли ме, Шугар Бет?

— Чу ме.

Тя направо се хвърли в колата и потегли. Когато погледна в огледалото за обратно виждане, го видя да се обляга небрежно на новия си лъскав лексус — елегантен, недосегаем и присмехулен. Коравосърдечно копеле.

Шугар Бет се отби в дрогерията, за да си купи вестник, и на касата отново се натъкна на Къби Боумар. Тъкмо пъхаше в джоба си рестото от бутилка „Геторейд“[2].

— Видя ли новия ми ван отвън на улицата, Шугар Бет?

— Не го видях.

— Бизнесът с чистенето на килими върви много добре. Добре се печели.

Той облиза устните си и отново я покани да изпият по едно в бара. Едва успя да опази последните остатъци от целомъдрието си. Върна се в колата и разтвори вестника на страницата с обявите за работа. Не искаше да остава за дълго тук. Щом намереше картината, веднага щеше да замине за Хюстън.

Никой не търсеше келнерка, което не беше много лошо, защото стомахът й се бунтуваше само при мисълта да поднася хамбургери на хора, пред които някога бе вирила носа си. Оставаха й три възможности: работа в сладкарница, в застрахователна агенция или в антикварен магазин. Но преди всичко трябваше да се прибере в дома си, да си вземе душ и да се преоблече.

Пред вратата беше оставено копие от строителната скица на „Френчманс Брайд“. Като я огледа, тя се увери, че Колин имаше право. Алеята за коли принадлежеше на собственика на „Френчманс Брайд“.

Потисната, Шугар Бет влезе под душа, после се гримира, среса се и потърси най-скромния си костюм — стара пола от „Шанел“ и бяла блуза. Жилетка в малиноворозово допълни тоалета й. Накрая обу дамски чорапи и ботуши и потегли. Тъй като застрахователната агенция предлагаше най-добра заплата, реши да започне от там. За съжаление, зад бюрото на мениджъра седеше Лори Фергюсън.

В училище Лори й харесваше и тя не помнеше да й е сторила нещо гадно, но много скоро разбра, че спомените на Лори доста се различават от нейните.

— Е, Шугар Бет, чух, че си се върнала в града, но никога не съм очаквала да те видя тук. — Гъстата й коса сега бе яркочервена, а не кестенява, каквато Шугар Бет я помнеше. Обиците й бяха доста големи за малкото й лице с остър нос. Не покани Шугар Бет да седне, а само затрополи по бюрото с ноктите си, лакирани като миниатюрни национални знамена на САЩ, докато всмукваше от цигарата си. — Не мога да повярвам, че търсиш работа. Но разбираш ли, ние наемаме само хора, които имат намерение сериозно да се отдадат на кариерното си развитие.

Шугар Бет не смяташе, че работата като секретарка е кой знае какъв връх в кариерата, но се усмихна ослепително.

— Не съм и очаквала нещо друго.

— И освен това ни е нужен човек, който за постоянно ще е тук. Имаш ли намерение да останеш в Париш?

Шугар Бет знаеше какво ще последва и при все че от известно време ненавиждаше лъжите, все пак бе принудена да отговори уклончиво:

— Може би си чула, че още имам къща тук.

— Значи оставаш?

Ако се съдеше по злобния блясък в очите на Лори, въпросът й по-скоро бе свързан с желанието й да подклажда местните клюки, отколкото с искреното желание да предложи работа на Шугар Бет. От друга страна, самата идея, че ще командва дъщерята на Грифин и Диди, беше достатъчно привлекателна, за да й даде работата.

Но мисълта за полупразния пакет с кучешка храна в кухнята в пристройката за карети накара Шугар Бет да отговори учтиво:

— Не мога да обещая, че ще изживея тук остатъка от живота си, но засега смятам да поостана. — Можеха да гадаят колко дълго.

— Разбирам. — Лори размести някакви документи и се усмихна самодоволно на Шугар Бет. — Нямаш нищо против да преминеш изпит за професионална квалификация, нали? Трябва да съм сигурна, че имаш минимални познания по математика и английски.

Шугар Бет не успя да се сдържи.

— Нямам нищо против. Особено съм добра по математика. Но ти сигурно си спомняш, след като постоянно преписваше от мен домашните по алгебра.

Трийсет секунди по-късно Шугар Бет вече крачеше по тротоара.

В детството на Шугар Бет сладкарницата „Най-вкусните лакомства“ се наричаше „Кафене Глендора“. За нещастие, новата собственица търсеше някой, който, освен да пече сладкиши, можеше да извършва и основни ремонти, и когато й връчи гаечния ключ, за да демонстрира уменията си, изпитанието й дойде в повече. Оставаше единствено антикварният магазин.

Очарователно оформената витрина на „Съкровища от вчера“ включваше детско дървено конче люлка, стар скрин с одеяла и покривки и стол с дърворезба, върху който бяха поставени ръчно изрисувана кана и порцеланов леген. Унилият й дух леко се повдигна. Какво приятно място за работа. Може би собственикът беше пристигнал наскоро в Париш, също като жената в сладкарницата, и не познаваше репутацията на Шугар Бет.

Старомодното звънче над вратата издрънча мелодично и щом пристъпи вътре, тутакси я обгърнаха нежните звуци на сюитата за виолончело на Бах. Шугар Бет вдъхна пикантното ухание на изсушени треви и билки, примесено с приятната миризма на старинни предмети. Върху антикварните маси проблясваха английски порцелан и ирландски кристал. От отворените чекмеджета на висок скрин от черешово дърво надничаха прелестни старомодни ленени чаршафи. Върху оригинално писалище от палисандрово дърво бяха подредени множество ръчни часовници, колиета и брошки. Всичко в магазина беше с високо качество, подредено със съвършен вкус. Личеше си, че за всеки предмет се полагаха много грижи и внимание.

— Ей сега идвам — разнесе се женски глас от дъното.

— Не бързам.

Шугар Бет тъкмо се възхищаваше на живописната колекция от викториански кутии за шапки, копринени теменужки и ръчно плетени кошчета от тръстика, пълни с кафяви яйца на точки, когато от полумрака в задната част на магазина се появи една жена. Тъмната й коса, подстригана в модна и елегантна прическа, стигаше до брадичката. Беше облечена в светлосиви панталони и подходящ пуловер. Изящният наниз от перли около шията й преливаше в меко сияние.

По гърба на Шугар Бет премина ледена тръпка. Нещо в тези перли…

— Здравейте — усмихна се жената, — с какво мога да ви…

Гласът й пресекна. Тя застина в средата на помещението под френския полилей. Единият й крак стъпи тромаво пред другия, усмивката замръзна върху лицето й.

Шугар Бет щеше да познае тези очи навсякъде. Те имаха същият сребристосин оттенък като тези, които всяка сутрин я гледаха от огледалото. Очите на баща й.

И очите на другата му дъщеря.

[1] Американски актьор (р. 1943), снимал се в много кино- и телевизионни продукции, сред които и по романи на Стивън Кинг. — Бел.прев. ↑

[2] Негазирана напитка за спортисти. — Бел.прев. ↑

4

„Ако имах дъщеря като теб, щях да се срамувам от нея! — възкликна господин Голдхангър, искрено възмутен.“

Джорджет Хейър, „Великолепната Софи“

Някогашната горчивина се надигна в гърлото на Шугар Бет. Интелигентните хора обикновено държат законните си деца по-далеч от незаконните, но не и Грифин Кеъри. Той ги беше оставил да живеят в един и същи град, само на пет километра една от друга, и като пълен егоист отказваше да разбере колко трудно бе за Шугар Бет и Уини да учат в едно училище.

И двете му жени бяха забременели почти едновременно — първо Диди, после Сабрина Дейвис. Диди държеше главата си високо изправена, в очакване съпругът й да преодолее увлечението си към една жена, която тя смяташе за лицемерно нищожество. Но когато той не го направи, тя предпочете да погледне философски на ситуацията. Една истинска жена трябва да е над всичко това. Нека се занимава със своята никаквица. Аз имам „Френчманс Брайд“.

Когато Шугар Бет беснееше, задето е принудена да ходи в едно и също училище с Уини, Диди я отрязваше с нехарактерна грубост. Нищо не е по-лошо от съжалението на околните. Дръж гърба си изправен и помни, че някой ден всичко, което той притежава, ще бъде твое.

Но Диди грешеше. Накрая Грифин бе променил завещанието си и бе оставил всичко на Сабрина и Уини Дейвис.

Изисканата жена, застанала пред нея, по нищо не приличаше на затвореното, отхвърлено от всички мълчаливо момиче, което се препъваше в собствените си нозе, ако някой го заговореше. Старото чувство на безсилие завладя Шугар Бет. Като дете тя не можеше да контролира поведението на възрастните в живота си, затова показваше властта си по единствения начин, който познаваше — върху незаконната дъщеря на баща си.

— Какво правиш тук? — рече накрая Уини, застанала сковано до стария шкаф за храни.

Шугар Бет за нищо на света нямаше да си признае, че търси работа.

— Аз… аз видях магазина. Не знаех, че е твой.

Уини се окопити много по-бързо.

— Интересува ли те нещо по-конкретно?

Откъде се бе взело това нейно самообладание? Онази Уини Дейвис, която Шугар Бет си спомняше, се изчервяваше, щом някой я заговореше.

— Н-не. Просто разглеждам. — Шугар Бет долови треперенето в гласа си и по доволното пламъче в очите на Уини разбра, че и тя го е забелязала.

— Току-що получих нова доставка от Атланта. Има прекрасни стари шишенца за парфюми. — Пръстите й опипаха перления наниз на шията й.

Шугар Бет се взря в бисерните топчета. Толкова приличаха на…

— Обожавам шишенцата за парфюми, а ти?

Цялата кръв сякаш се отдръпна от лицето на Шугар Бет. Уини носеше перлите на Диди…

— Когато видя старо шишенце за парфюми, винаги се питам коя ли жена го е притежавала. — Пръстите на Уини погалиха наниза. Жестът бе преднамерен. Жесток.

Шугар Бет не можеше да го понесе. Не можеше да стои тук и да гледа перлите на Диди, проблясващи с меко сияние около шията на Уини Дейвис.

Извърна се и се запъти към вратата, но се движеше прекалено бързо и се блъсна в една от масите по същия непохватен начин, както в миналото Уини се удряше в чиновете в класната стая. Един меден свещник се залюля, падна и се претърколи до края на масичката. Шугар Бет не се спря, за да го вдигне.

* * *

Вечерята тази вечер ще е отвратителна, и то не само защото ще ядем пържоли, които отказвам да вкуся заради глобалното затопляне и всичко останало, но най-вече заради НЕЯ. Защо тя не може поне малко да прилича на майката на Челси, вместо през изялото време да се държи така, сякаш има трън в задника? Аз изобщо не приличам на нея, независимо какво казва баба Сабрина. Нито пък съм богата кучка.

Мразя Кели Уилман.

— Джиджи, вечерята е готова — провикна се майка й от подножието на стълбите.

Джиджи неохотно затвори тетрадката със спирала, която представляваше тайният й дневник още от миналата година, когато беше в седми клас. Скри я под възглавницата и залюля от ръба на леглото краката си, обути в торбести панталони от рипсено кадифе. Мразеше стаята си, обзаведена в скапания жизнерадостен стил „Лора Ашли“, който майка й толкова обичаше. Джиджи искаше да боядиса стаята в черно или в пурпурно, да смени праисторическите антики с някои от потресаващо готините джунджурии, които бе видяла в магазинчетата по пристанището. И тъй като Уи-ни-фред не й позволяваше, Джиджи бе разлепила навсякъде плакати с рокбанди. Колкото по-отвратителни, толкова по-добре.

Подреждането на масата бе нейно задължение, но когато слезе в кухнята, видя, че майка й бе свършила тази работа.

— Изми ли си ръцете?

— Не, madre[1], овъргалях ги в прах, докато слизах долу.

Майка й сви недоволно устни.

— Ще разбъркаш ли салатата?

Майката на Челси носеше джинси с ниска талия, но майката на Джиджи все още беше със скучните сиви панталони и пуловера, с които ходеше на работа. Миналата година, докато беше в седми клас, тя настояваше и Джиджи да се облича със същите боклуци от каталога на „Блумингдейл“. Майка й не разбираше какво означава всички да те наричат зад гърба госпожица Богата кучка. Но Джиджи бързо се справи с положението. От миналия септември носеше дрехи само от Армията на спасението. Това подлудяваше Уи-ни-фред. Освен това Джиджи престана да се изявява като многознайка в училище. И си намери нови готини приятелки като Челси.

— Госпожа Кимбъл се обади за теста ти по история. Получила си четворка.

— Четворка си е супер. Не съм толкова умна, колкото ти си била в училище.

Майка й въздъхна, защото знаеше, че не е истина, и за миг изглеждаше толкова тъжна, че на Джиджи й се прииска да й се извини, задето е такава досада, и да й каже, че отново ще залегне над уроците, но не можа. Майка й нищо не разбираше.

Джиджи мразеше да е на тринайсет.

Уи-ни-фред постави на масата последната чиния със салата. Тази вечер бе извадила специалния бял сервиз от китайски порцелан с изрисувани по него фини чаени листенца, защото баща й, за разнообразие, щеше да вечеря със семейството. Дъбовата пиедестална маса не беше толкова готина, както онази жестока френска селска маса, която Уи-ни-фред продаде, без да се замисли, въпреки че Джиджи я обичаше, а и не се нуждаеха от пари. Момичето искаше майка й да затвори магазина или поне да си наеме помощничка, за да ядат на вечеря прилична храна вместо замразените боклуци. Майка й заявяваше, че ако Джиджи толкова се вълнува от тези неща, може и сама да си готви. Както обикновено, изобщо не беше в час.

В салатиерата от тиково дърво се мъдреше една от онези готови салати, в които слагаха само маруля и малко гадни, изсушени моркови. В доброто старо време, макар че ходеше на всички заседания на борда във фабриката, майка й успяваше да приготви вкусни салати от пресни домати, швейцарско сирене и орзо — макарони, които приличаха на големи зърна ориз. Дори приготвяше кротони с много чесън, които Джиджи обожаваше, макар че после дъхът й вонеше ужасно.

— Искам и орзо — заяви Джиджи капризно.

— Нямах време. — Майка й отиде до вратата и надникна навън. — Райън, готови ли са пържолите?

— Идвам.

Баща й през цялата година печеше пържоли във вътрешния двор. Не обичаше много да се изявява като готвач, но майка й твърдеше, че месото е по-вкусно на грил, а и той се чувстваше виновен, задето толкова рядко вечеряше със семейството си. Баща й беше изпълнителен директор на фабриката за прозорци. Фабриката принадлежеше на баба й Сабрина, но се управляваше от борд на директори, а баща й, като всички останали, бе минал през всички степени на йерархията. Джиджи беше чувала майка й да казва на баба й, че той работел за десетима, защото все искал да докаже, че е достоен за заемания пост. Баба й живееше в наистина страхотна вила на Скиник Драйв в Пас Крисчън, близо до Мексиканския залив, което, както казваше баща й, беше почти достатъчно далеч от Париш.

Финансите им бяха доста сложни. Част от имуществото, като фабриката за прозорци, принадлежеше на баба й, но „Френчманс Брайд“ беше завещан на майка й. Но тя не искаше да живее там и къщата остана затворена, докато Колин не я купи. Джиджи харесваше Колин, при все че той постоянно се заяждаше с нея, задето не чете такива тъпни като „Война и мир“. Преди две години той предложи да тренира гимназиалния отбор по футбол и миналата година стигнаха до шампионата на щата.

Джиджи тръсна купата със салатата на масата.

— Няма да ям пържоли. Вече ви го казах.

— Джиджи, имах уморителен ден. Не се инати.

— Ето ни и нас.

Баща й влезе през вратата, понесъл пържолите върху един от подносите от бял порцелан с чаени листенца. Дори и Джиджи да харесваше сервиза — а тя не го харесваше — не би си позволила да се привърже към него, защото майка й сигурно щеше да го продаде, при това, докато още се хранеха. Майка й беше побъркана на тема история и тъкмо заради това толкова много обичаше антикварния си магазин.

Баща й й смигна и постави подноса върху медната поставка. Той беше на трийсет и три, а Уи-ни-фред — на трийсет и две. Повечето от родителите на съучениците й бяха доста по-възрастни, но Джиджи се бе родила, докато родителите й са били в колежа. Преждевременно, ха-ха, сякаш някой вярваше на това.

От миризмата на печено месо устата й се напълни със слюнка, но тя се застави да мисли за всички крави, които пръцкат, прецакват озоновия слой и причиняват глобалното затопляне. Преди две седмици, когато реши да стане вегетарианка, се опита да го обясни на другите, докато обядваха в училищната столова, но Челси тутакси я отряза и й заяви да престане да се държи като задръстена зубърка. Но онази откачалка Гуен Лу ги чу и за малко да се впусне в интелектуална беседа на тема глобалното затопляне. Сякаш репутацията на Джиджи можеше да понесе такъв удар — да я видят да разговоря публично с Гуен Лу.

— Искаш ли малко вино? — попита баща й.

— Разбира се. — Майка й извади от печката някакви отвратителни замразени пържени картофи и ги изсипа в една купа.

Баща й взе една бутилка от стойката за вино.

В седми клас, когато Джиджи все още беше приятелка с Кели и с всички останали, Кели твърдеше, че баща й приличал на Брад Пит, което си беше пълна лъжа. Първо, Брад Пит беше нисък и стар, а очите му бяха твърде приближени едно до друго. Освен това нима някой можеше да си представи баща й през цялото време да се развява наоколо с разрошена коса и набола брада, сякаш никога не се бръсне? Джиджи много се дразнеше, когато някое от момичетата заявяваше, че баща й е много секси.

Като цяло Джиджи приличаше на него, имаше същите уста и овал на лицето. Но косата й бе тъмнокестенява, а не руса, и очите й не бяха златисти. Нейните бяха като на майка й — светлосини и леко зловещи. Искаше й се да бяха златистокафяви като неговите. Без значение какво твърдеше баба Сабрина, Джиджи приличаше повече на баща си, отколкото на майка си.

Жалко, че той работеше толкова много. Ако баща й прекарваше повече време у дома, майка й може би нямаше да отвори магазина. Семейството им със сигурност не се нуждаеше от пари. Но майка й бе заявила, че след като Джиджи е на училище, а баща й — до късно на работа, тя нямало какво да прави, въпреки всичките си комитети. Според Джиджи можеше да си стои у дома и да приготвя прилични салати.

Той занесе чашите до масата и всички седнаха. Майка й прочете молитва, а баща й й подаде подноса с пържолите.

— И така, Джи, как върви училището?

— Скука.

Родителите й се спогледаха и тя тутакси съжали, че не си бе държала голямата уста затворена. Те смятаха, че една от причините за слабите й оценки е недостатъчното интелектуално ниво на самите учители, неспособни да заинтригуват учениците в часовете, което беше истина, но нямаше нищо общо с понижаването на успеха й. Напоследък Джиджи се притесняваше, че може да я изпратят в пансион за надарени деца, както бяха направили родителите на Колби Снийд, а Колби не беше и наполовина умен колкото нея.

— Най-вече заради тъпотиите на съучениците ми — побърза да се поправи Джиджи. — Тази седмица уроците бяха много интересни, а учителите ми са супер.

Майка й повдигна вежди, а баща й поклати глава. Поне едно бе сигурно за родителите й… не бяха глупави.

Той посоли пържените си картофки.

— Странно, че въпреки това не си могла да получиш повече от четворка на теста по история.

Джиджи знаеше, че стъпва по тънък лед. Да е отличничката на класа — с изключение на онази скапанячка Гуен Лу — и при това най-богатото момиче в града, бе достатъчно основание всички да я мразят, но ако оценките й станеха прекалено ниски, за нула време можеше да се озове в пансион и тогава нямаше да й остане нищо друго, освен да се самоубие.

— Болеше ме стомахът. Сигурна съм, че следващия път ще се представя много по-добре.

В очите на баща й се мярна онова тревожно изражение, което напоследък виждаше доста често.

— Защо в събота не дойдеш с мен във фабриката? Няма да остана дълго, а ти можеш да поиграеш на компютрите колкото си искаш.

Тя завъртя очи. Когато беше малка, обичаше да ходи с баща си във фабриката, но сега това й се струваше скучно.

— Не, благодаря. Двете ни с Челси ще ходим в дома на Шанън.

— Ние с Челси — поправи я майка й.

— Да не би и ти също да си поканена у Шанън?

— Достатъчно, Джи — скастри я баща й. — Престани да остроумничиш.

Момичето се намръщи, но не се осмели да му отвърне подобаващо, както правеше с майка си, защото той щеше да се ядоса, а и без това едва бе успяла да измоли да й върнат телефона.

През останалата част от вечерта майка й почти не продума, което беше необичайно, защото обикновено когато баща й си беше у дома за вечеря, тя се стараеше с всички сили да го забавлява — бъбреше оживено, намираше интересни теми за разговор и тям подобни. Тази вечер обаче дори не му обръщаше внимание и Джиджи се зачуди дали настроението на майка й нямаше нещо общо с факта, че Тази, Чието Име Бе Забранено Да Се Произнася, се е върнала в града.

Джиджи се пръскаше по шевовете от яд, че те все още не бяха казали нищо по въпроса. Тя бе научила новината от Челси, която я беше чула от майка си. Родителите на Джиджи продължаваха да се държат така, сякаш тя все още е дете, но всички знаеха, че баба Сабрина се бе омъжила за бащата на майка й, Грифин Кеъри, чак когато майка й била в последния клас на гимназията и че преди това той имал друго семейство, но на кого му пукаше? Обаче, ако трябваше да бъде честна, си умираше от любопитство.

Телефонът й иззвъня и тя скочи, защото знаеше, че се обажда Челси.

— Може ли да отида в стаята си?

Зачака майка й, както винаги, да каже „не“, но тя не го направи, затова Джиджи грабна телефона и хукна към горния етаж. Тази вечер атмосферата вкъщи беше много странна.

Уини гледаше мълчаливо след дъщеря си и се питаше какво бе станало с малкото момиче, което не се отделяше от полата й. По това време миналата година Джиджи нахлуваше у дома след училище, толкова нетърпелива да разкаже как е минал денят й, че дори заекваше.

Райън погледна към вратата.

— Иска ми се да не й позволяваш да прекарва толкова време с Челси. Това хлапе прилича на реклама за детско порно.

Уини стисна юмрук в скута си, но когато заговори, гласът й бе спокоен.

— И как точно според теб мога да й попреча?

— Извинявай — въздъхна Райън. — Просто се чувствам безсилен. Все си мисля, че ще стане чудо и нашата дъщеря ще се върне обратно.

Уини и Райън се караха много рядко. Имаха разногласия, но за повече от тринайсетгодишния си брак нито веднъж не си бяха казали груби думи. Всичко се изчерпваше до няколко ледени мълчания. Уини наистина не проумяваше как могат Мерилин и Дийк да се държат така. По време на един от скандалите им Дийк беше пробил с юмрука си дупка в стената на гаража, а след това двамата се смееха, когато го разказваха.

— Не можех да ударя нея — обясняваше Дийк, а Мерилин се кискаше.

Уини не можеше да си представи такива отношения. Никога не би понесла подобно напрежение.

Райън се облегна в стола си.

— Прилича на улично дете с тези дрехи.

Още нещо, за което бе виновна Уини. Днес дъщеря й бе облякла онази ужасна блуза, която настоя да си купи от магазина на Армията на спасението. Уини трябваше да се досети, че скъпите дрехи на Джиджи ще я направят обект на присмех, и навреме да отстъпи. Но искаше дъщеря й да изглежда добре и така да засили самочувствието й, поради което твърде дълго бе отстоявала погрешната си позиция.

Уини захвърли салфетката на масата.

— Този път ти трябва да поговориш с нея. И без това вече достатъчно ме е намразила.

Как можа да се стигне дотук, питаше се Уини. Тя толкова се стараеше да бъде за Джиджи майката, за която самата тя толкова бе мечтала, докато беше малка. Уини вярваше, че Сабрина е правела всичко по силите си, но във финансово отношение майка й твърде много бе зависела от добрата воля на Грифин Кеъри и затова отдаваше цялата си енергия и старание за осигуряване на удобството му, като не оставяше нищо за жадната си за обич дъщеря. Сабрина мразеше Диди Кеъри от все сърце и мисълта, че Диди бе родила ослепителната Шугар Бет, а тя бе дала живот на толкова безлично дете, я изпълваше с горчивина. Дори фактът, че Грифин обожаваше Уини, не намаляваше тревогата й. Сабрина познаваше добре вродената жестокост на любовника си и постоянно бе нащрек, че ще насочи привързаността си към законната си дъщеря. Но това никога не стана и Уини и до днес тъгуваше за баща си.

— Джиджи не те мрази — увери я Райън. — Тя просто е в трудна възраст.

— Не е само това. Иска ми се здравата да набия онези момичета, които миналото лято така жестоко й се подиграваха. И то само от завист.

— Джиджи им игра по свирката и те се възползваха от това, но тя ще го преодолее.

Въпреки думите на съпруга си Уини знаеше, че и той се тревожи за дъщеря им. Тя стана от масата и отнесе чиниите до мивката.

— За десерт има само сладолед.

— Може би по-късно. — Райън не беше придирчив към храната. Често дори забравяше да яде и затова оставаше така строен, докато Уини трябваше да следи за всяка своя хапка.

Трябваше да му разкаже, че Шугар Бет е идвала в магазина. Иначе щеше да излезе, че придава на появата й твърде голямо значение. Но докато се опитваше да намери подходящите думи, чашата, която плакнеше, се изплъзна от пръстите й и се счупи в мивката.

— Добре ли си? — Той се изправи и се приближи към нея.

Уини искаше Райън да я прегърне, ала той само стоеше и се взираше в разбитите парчета.

— Добре съм. Искаш ли да направиш кафе, докато аз почистя тук?

Докато изхвърляше по-едрите парчета стъкло в кошчето, тя се запита защо не изпита повече удовлетворение от днешната среща. Годините бяха отнели много от блясъка на Шугар Бет и Уини за пръв път в живота си усети, че я бе изпреварила.

Тя започна постепенно да се разхубавява в последния клас от гимназията, след като Шугар Бет и Райън се записаха в колежа. Престана да преяжда и събра смелост да подстриже късо косата си. В душата си оставаше все същата скована тийнейджърка, но походката и осанката й придобиха нова увереност, която стана още по-забележима след сватбата на Грифин и Сабрина. Внезапно се бе превърнала в богато момиче, което живееше във „Френчманс Брайд“.

Пръстите на Уини се плъзнаха по перлите на шията й. Смаяното изражение на Шугар Бет беше кулминацията на мечтата й за дълго лелеяното отмъщение. Би трябвало да му се наслади много повече.

Миналото се прокрадна през звука от цъкането на пещта и уханието на кафеените зърна, които Райън мелеше. Изведнъж тя отново беше на шестнайсет и минаваше напряко през гимнастическия салон, когато се спъна и тетрадката й по алгебра падна разтворена в краката на Шугар Бет.

— Дай ми я! — Гласът на Уини, висок и писклив, отекна от гредите на залата.

Но Шугар Бет само се качи на по-високия ред пейки с отворената тетрадка в ръка. Висока и гъвкава като върба, русокоса и красива, Шугар Бет бе самото въплъщение на злото до дъното на черното си сърце.

— Слушайте всички. Нашата Уини не само е решавала сложни задачи по алгебра.

Момичетата от „Горгоните“ зарязаха клюките. Сърцето на Уини биеше толкова бързо, че сякаш всеки миг щеше да се пръсне.

— Шугар Бет, предупреждавам те…

Но Шугар Бет само се усмихваше и се качи на по-горния ред на пейките. Уини хукна след нея, но маратонката й се закачи за една от седалките и тя се спъна.

— Дай ми тетрадката!

Шугар Бет се ухили злорадо.

— Не разбирам защо вдигаш такава пара. Тук сме само момичета.

Ейми докосна златния кръст на врата си.

— Може би не бива да го четеш, ако Уини не иска.

Шугар Бет не й обърна внимание.

— Направо не е за вярване какво пише тук.

Уини примигна гневно, за да спре напиращите сълзи. Искаше й се поне веднъж да съумее да се защити, но Шугар Бет бе твърде силна.

— Това е лично. Веднага ми го дай.

— О, не бъди толкова задръстена.

Златните халки в ушите на Шугар Бет проблеснаха, когато тя отметна прекрасната си руса грива. После започна да чете.

— Той погледна зърната на голите ми гърди.

Момичетата прихнаха, дори и Ейми, макар че докосна отново кръста си. Под мишниците на Уини се стичаха струйки пот. Преди няколко месеца беше започнала да записва фантазиите си в специална тетрадка, която криеше в дъното на шкафчето си, но днес в занималнята бе проявила небрежност.

— Спри, Шугар Бет!

— Не, не спирай! — Лий Ан напръска краищата на бретона си с лака за коса, който държеше в чантата си, но очите й оставаха приковани в Шугар Бет.

Шугар Бет вдигна крак и подпря една от лъскавите си балеринки на пейката пред нея.

— Сетне той пъхна широката си силна длан в миниатюрните ми дантелени бикини. — Като Шугар Бет натърти на думата „миниатюрни“, не особено деликатен намек за това, че бикините на Уини далеч не бяха миниатюрни. — Разтворих краката си по-широко.

Уини никога повече нямаше да може да стъпи в гимназията на Париш.

— Той плъзна другата си ръка нагоре по бедрото ми… — Сините очи на Шугар Бет се разшириха от престорено смайване. — Боже, Уини Дейвис, това си е чиста порнография.

— На мен ми харесва. — Лий Ан направи балон с дъвката си.

Шугар Бет обърна страницата.

— Обичам те, Уини, с цялата си ог-не-на страст. — Замълча, докато очите й пробягваха надолу по редовете, търсейки нещо, което да унищожи окончателно Уини. Не й се наложи да го търси много дълго. — Мили боже, чуйте това: Разтворих крака още по-широко и силните му пръсти започнаха да ме милват. Простенах името му…

Ушите на Уини зазвъняха. Гимнастическият салон се завъртя. От устните й се изтръгна тих безнадежден стон.

— О, скъпи мой, скъпи мой… Райън!

Кръвта на Уини се смрази във вените й.

— Хей, Шугар Бет, какво правите там?

Райън Галантайн идваше към тях от дъното на залата заедно с Дийк Джаспър и Боби Джароу. Тримата носеха спортни якета с емблемата на отбора, защото вечерта имаха мач. Уини видя само Райън — висок, златокос, обектът на всичките й фантазии. Ужасена, тя го гледаше как се изкачва по пейките.

— Е, Шугар, мислех, че имате сбирка.

— Тъкмо отивах. Но се зачетох в нещо, което е написала Уини. Наистина е добро.

— Така ли? — Той я целуна, пренебрегвайки училищната забрана за публично изразяване на чувствата, сетне погледна надолу към Уини и я дари с разсеяна усмивка. — И аз искам да чуя.

Уини осъзна, че ще трябва завинаги да избяга от Париш. Когато отстъпи назад, кракът й се подхлъзна върху пейката и тя се пльосна като чувал, а бедрата й заседнаха между седалките.

— Престани — рече Ейми, но също като останалите и тя малко се страхуваше от Шугар Бет, затова думите й не прозвучаха много убедително.

— Не, продължавай да четеш. Искам да чуя по-нататък. — Лий Ан направи още един балон.

Шугар Бет стрелна с очи Уини, после ги насочи отново към тетрадката.

— Да се върна ли на голите зърна, или да продължа с миниатюрните гащички?

Райън се засмя и собственически обви ръка около раменете на Шугар Бет.

— Хей, това ми звучи добре.

Шугар Бет погледна надолу към Уини, злобата в гласа й се точеше като гъст сироп.

— Или може би да продължа оттам, където тя мълви името на любимия си?

Уини се изплаши, че ще повърне.

— Да, ще започна точно оттам. О, скъпи мой…

— Достатъчно, Шугар Бет.

Всички се извъртяха, когато чуха гласа с резкия британски акцент. Уини някак си бе успяла да се изправи на крака и гледаше как любимият й учител приближава към редиците от пейките. Днес беше с жилетка на сиви и бели ивици, надяната върху стария черен пуловер с поло яка. Дългата му коса бе вързана ниско на тила на конска опашка.

Макар че беше най-младият учител в училището, почти всички се страхуваха от него заради язвителния му парлив език. Но в същото време хлапетата го уважаваха. Той не прожектираше филмчета в час и изискваше всички здравата да се трудят. Уини го обожаваше. С нея никога не беше саркастичен и дори й бе дал да прочете една от книгите му, защото, както й заяви, трябвало да разшири хоризонтите си.

За разлика от останалите, Шугар Бет не изглеждаше притеснена или изплашена. Точно обратното, погледна го право в очите.

— Здравейте, господин Бърн. Просто си убиваме времето, нали, Уини?

Уини не можеше да раздвижи устни. Нищо не можеше да направи.

— Двете елате с мен.

— Сега имаме сбирка, господин Бърн — рече Шугар Бет със сладкия си, любезен глас. — Трябва да обсъдим приготовленията за бала на випускниците. Ще си бъдете ли в кабинета след час? — Звучеше също като Диди, която беше известна с умението си да съобразява заседанията на училищния съвет с любимите си телевизионни сериали.

Никой от другите учители не смееше да противоречи на Шугар Бет от страх да не изпадне в немилост пред майка й, но господин Бърн все още не беше осъзнал голямото влияние на Диди в града.

— Не ме интересува какви сбирки имаш.

Шугар Бет сви рамене и подаде тетрадката на Райън.

— Аз ще я взема — намеси се господин Бърн.

Сърцето на Уини заседна в гърлото й, докато Райън я връщаше на Шугар Бет. Първо Уини бе публично унизена пред съученичките си, а сега и господин Бърн щеше да разбере каква перверзница е. Колкото до Райън… Никога повече нямаше да може да го погледне в очите.

Шугар Бет скочи надолу по пейките с тетрадката в ръка. С пресъхнало гърло Уини гледаше как я подава на учителя.

Светлобежовите стени на салона сякаш се прихлупваха отгоре й, докато крачеше по коридора към класната стая на господин Бърн. Шугар Бет бъбреше оживено и изглежда, не я беше грижа, че той не й отвръща. Уини се влачеше след тях с крака, натежали като олово.

Когато стигнаха вратата на класната стая, господин Бърн спря. Уини се втренчи в грозните кафяви плочки на пода. Той беше обут със стари черни мокасини, които всеки ден лъскаше.

— Доколкото разбрах, това е твое, Уини.

Тя вдигна с мъка глава и през пелената от горчиви сълзи видя познатото надменно изражение в очите му, примесено с доброта, която, изглежда, никой освен нея не забелязваше. Подаде й тетрадката.

Уини не можеше да повярва, че й я връща, и ръката й трепереше, докато я поемаше.

— Б-благодаря.

Шугар Бет се изсмя безгрижно.

— Господин Бърн, трябваше първо да прочетете какво е написала Уини. Всички знаем колко е умна, но се обзалагам, че дори и вие не подозирате какво творческо въображение притежава.

— Ще се видим утре в час, Уини — рече той, без да поглежда към Шугар Бет. — Очаквам да измислиш нещо свежо за тази печална Хестър Прин[2].

Уини кимна рязко и притисна тетрадката към гърдите си. Но тъкмо преди да се обърне, улови изражението на Шугар Бет — в погледа й проблясваше познатата стара омраза. Уини знаеше причината за тази ненавист и защо тя никога нямаше да стихне. При все че Шугар Бет имаше всичко, което Уини нямаше — красота, популярност, самоувереност и Райън Галантайн — Уини притежаваше единственото нещо, за което Шугар Бет толкова отчаяно копнееше.

Обичта на техния баща.

Уини хвърли в кошчето последните парчета стъкло от чашата. Мислите й се отнесоха към друг спомен от същата година, безкрайно по-мъчителен, отколкото разкриването на сексуалните й фантазии. Но дори след всичките тези изминали години тя не можеше да го понесе. Погледна към вече порасналия Райън. Той бе запретнал маншетите на светлосинята си риза. Уини обичаше китките му, формата на ръцете му и тяхната сила.

Тя стана негово гадже през онова лято, когато се опитваше да утеши мъката му, след като Шугар Бет го заряза и се омъжи за Дарън Тарп. При все че по време на отсъствието му Уини не успя да се превърне в красив лебед, тя вече не беше грозното пате и той го забеляза.

Тя, а не той, се стремеше към секс и той остана изненадан, когато в един прекрасен ден се озова в леглото с нея. През този следобед родителите му бяха на работа. Като разбра, че е бременна, тя трепереше от ужас как да му го каже, но той постъпи като истински мъж и се ожени за нея. Дори й каза, че я обича, а тя се престори, че му повярва. Но и тогава, и сега знаеше, че чувствата на Райън към нея са само бледа имитация на това, което той изпитваше към Шугар Бет. И до днес той нито веднъж не бе погледнал Уини така, както някога гледаше съперницата й.

Тя извади от шкафа две керамични чаши за кафе и ги постави на плота.

— Помниш ли онзи ден, в който… Шугар Бет взе тетрадката ми в гимнастическия салон и се опита да я прочете на глас.

Райън надникна в хладилника.

— Има ли прясно мляко?

— Зад портокаловия сок. Аз… бях описала сексуалните си фантазии за нас двамата.

— Наистина ли? — Той се изправи с картонената кутия в ръка и й се усмихна. — Какви сексуални фантазии?

— Тя не ти ли разказа?

— Не помня, дявол да го вземе. — Усмивката му се стопи. — Та това беше преди сто години. Сякаш си обсебена от това, което се е случило в гимназията. — Захлопна вратата на хладилника с такава сила, че кутийката за чай от осемнайсети век, оставена отгоре на хладилника, застрашително се разклати. — Не мога да проумея защо още се вълнуваш от това. В края на краищата ти получи всичко. „Френчманс Брайд“, няколко милиона в попечителски фонд. Дори фабриката един ден ще бъде твоя. Защо си губиш времето да си мислиш за онова, което се е случило в гимназията?

— Не мисля.

Излъга. Онези трудни години оформиха целия й живот: интелекта й, прекалено голямото внимание, което отделяше на външността си и дори отношението й към обществото.

Кафемашината изсвистя за последен път и Райън издърпа стъклената кана с кафето и започна да го налива в чашите. Уини разбра, че повече не можеше да протака.

— Шугар Бет се отби днес в магазина.

Само една съпруга можеше да забележи лекото потрепване на един мускул в ъгъла на челюстта му. Той напълни чашите, върна каната и се облегна на ръба на плота.

— И какво искаше?

— Просто да разгледа. Едва ли знаеше, че е мой.

Той обичаше кафето с мляко, но сега отпи, без дори да отвори кутията.

— Париш е малък град. Рано или късно, щяхте да се срещнете.

Уини започна да плакне чиниите от вечерята.

— Пуловерът й беше евтин. Изглеждаше уморена. — Със същия успех би могла да увеси на шията си табела със собствените си комплекси. — Но още е красива. И по-слаба от всякога.

Райън сви рамене, сякаш бе изгубил интерес към разговора, но продължаваше да отпива от черното кафе. На нея й се искаше да смени темата, но не можа да измисли какво да каже. Може би той се чувстваше по същия начин, защото остави чашата си и плъзна поглед по нея.

— Защо не ми разкажеш за онези сексуални фантазии?

Тя затвори кранчето на чешмата и се усмихна сковано.

— Тогава бях само на шестнайсет, затова написаното беше доста сковано и скучно. Но може би ще успееш да ме убедиш за нещо по-дръзко и раздвижено, след като Джиджи заспи.

Той скръсти ръце и ъгълчетата на красивите му устни леко се извиха.

— Така ли?

Тя обичаше усмивката му, но днес бе уморена, изнервена и искаше само едно — гореща вана и да се сгуши в леглото с книга в ръка. Но пристъпи към мъжа си и пъхна ръка между бедрата му.

— Определено.

Той зарови глава в гърдите й.

— В този момент ми се иска да нямахме тийнейджърка у дома.

Уини издърпа ръката си и се насили да измърка чувствено:

— Нали няма да ми позволиш да забравя обещанието си?

— О, няма. Можеш да разчиташ на мен. Няма да го забравя, за нищо на света. — Целуна я набързо по бузата. — Междувременно ще е по-добре да отида да напомня на Нейно Височество, че почистването на кухнята е нейна работа.

— Благодаря.

След оттеглянето му Уини загърна остатъците от пържолите и ги прибра в хладилника, преди Джиджи да ги е изхвърлила на боклука. После взе чашата си и я отнесе в кабинета. Трябваше да подготви някакви документи за градския съвет по благоустройство и да позвъни за концерта, но вместо това се приближи до прозореца.

Беше само на трийсет и две, твърде млада, за да секне напълно либидото й. Трябваше да го обсъди с лекаря си, но Пол и Райън бяха съученици и заедно играеха във футболния отбор на гимназията.

Откога е този проблем с липсата на желание, Уини?

От известно време.

Можеш ли да си по-конкретна?

Можеше да излъже и да каже, че е от година. Това не звучеше толкова зле, колкото три… или може би четири години. Най-много пет.

Обсъждала ли си го с Райън?

Как можеше една жена да каже на любимия си мъж, че през цялото това време се е преструвала в леглото? Райън не само щеше да се засегне, но и щеше да остане изумен. Той беше прекрасен любовник, напълно лишен от егоизъм, но още от самото начало всичко беше погрешно. Уини не искаше да бъде резервата, жалката заместничка на Шугар Бет, затова бе отишла докрай, преди още да е готова за това. И макар той да бе по-опитният партньор, тя още от самото начало влезе в ролята на сексуалния агресор и оттогава продължаваха все така. Тя винаги беше на негово разположение, нито веднъж не се оплака от главоболие. Сексуалните им отношения си оставаха обезсърчаващо еднообразни. Тя винаги беше готова, на неговите услуги. Не се извиняваше с неразположение, не го оставяше да се моли за ласките и любовта й. Тя бе тази, която преследваше, а Райън беше преследваният. И колкото и да го обичаше, тя го презираше за това.

Не много. Не през цялото време. Само понякога. И то за кратко.

[1] майка (исп.). — Бел.ред. ↑

[2] Героиня на Натаниел Хоторн от романа „Алената буква“. — Бел.прев. ↑

5

„Ще ми се противиш, така ли? Почакай, ще те опитомя — заяви Видал и се изправи.“

Джорджет Хейър, „Дяволският клуб“

Шугар Бет премести пакетите с покупки от едната ръка в другата, но те си останаха точно толкова тежки, затова промяната не я облекчи. Опита се да разкърши рамене, докато вървеше по Джеферсън стрийт към Мокингбърд Лейн. Малкото продукти, които купи, заедно с кутията с кучешка храна и шестте кока-коли, в магазина й се сториха по-леки.

Глобите за паркиране не намаляваха от това, че тя не им обръщаше внимание. Тази сутрин й се наложи да пусне в ход целия си арсенал от женственост и очарование, за да убеди добре сложения младеж, шофьора на паяка, да не откарва волвото й. След това за по-сигурно го паркира на километър оттук, на Арби стрийт. Всъщност не беше лошо да походи до там, ако днес не се бе наложило да се разходи два пъти и ако не мъкнеше торбите с храна. За известно време успя да се разсее, докато кроеше жестоки планове как да отмъсти на Колин Бърн, но толкова често го правеше, че вече не беше забавно.

Късметът й не проработи през цялата седмица, след катастрофалното посещение в антикварния магазин на Уини. Не можа да намери нито работа, нито картината, а в портмонето й нямаше пукната пара. Поне успя да открие останалите живи членове на клуба по канаста на леля Талула, но само Сиси Тумс си спомни, че наистина е виждала картината. За съжаление, тя също така сподели с Шугар Бет, че е на път за Вегас за вечеря с Франк Синатра.

Мобилният телефон в чантата й иззвъня. Тя остави торбите с покупките на тротоара и се запита кога ли ще изключат и телефона й.

— Аз съм! — изчурулика нежен глас, когато Шугар Бет вдигна.

— Здравей, скъпа — усмихна се тя.

— Аз! — повтори Дилайла, сякаш Шугар Бет нямаше да познае гласа на единственото дете на Емът.

— Как е днес моето скъпо момиче?

— Добре! Вчера рисувахме. Мийс каза, че днес мога да ти се обадя.

Шугар Бет бе забравила, че днес е сряда, когато обикновено говореха с Дилайла.

— Как е настинката? По-добре ли си?

— Нощно време вземам сироп за кашлица. Помага. Нарисувах една картина за теб.

Шугар Бет се обърна с гръб към острия вятър и подпря тока на ботуша си на бордюра. Вчера беше топло, но днес отново застудя и якето от изкуствена кожа не можеше да я стопли.

— Разкажи ми какво си нарисувала!

Дилайла започна да описва океана, който бе нарисувала, после й каза за ангелската риба в аквариума. Дилайла завърши разговора с обичайните думи:

— Обичам те, моя Шугар Бет. Ти също ме обичаш, нали?

Сълзи запариха в очите на Шугар Бет. На всяка цена трябваше да защити това мило, нежно създание.

— Ужасно много.

— Така си и знаех.

Шугар Бет се усмихна на увереността й.

Прибра телефона в чантата и усети как старият гняв към Емът отново се надига в гърдите й. Как е могъл да постъпи толкова безотговорно и да не се погрижи за бъдещето на Дилайла?

Бях се погрижил да обезпеча финансово Дилайла — й бе казал той, когато разговаряха за това, — но когато нещата се влошиха, трябваше да взема от нейните пари. Никога няма да си го простя.

Шугар Бет си спомни първото си посещение при Дилайла в „Брукдейл“ — скъпа частна клиника, където тя бе прекарала почти целия си живот. Двете се влюбиха от пръв поглед една в друга. Майката на Дилайла бе починала няколко години преди Шугар Бет да срещне Емът и Дилайла отчаяно тъгуваше по нея. За изненада на Шугар Бет, Дилайла бе прехвърлила обичта и привързаността си към своята мащеха. Дилайла беше мила, забавна и толкова уязвима — петдесет и една годишна жена с ума на единайсетгодишно момиченце. И двете обичаха всякакви момичешки забавления — дрехи, гримове, повторенията на „Приятели“, захаросаните сламки „Пикси Стикс“. Шугар Бет й бе прочела книгата на Джуди Блум[1] „Вещицата от езерото Блакбърд“, а също и за приключенията на Мери Кейт и Ашли. Клюкарстваха за Леонардо ди Каприо, когото Дилайла обожаваше, играеха на „Улики“ и се разхождаха, държейки се за ръце.

Ако не беше Дилайла, Шугар Бет никога нямаше да се върне в Париш, но парите за издръжката на Дилайла бяха на привършване. Шугар Бет нямаше да може да осигури престоя на заварената си дъщеря в „Брукдейл“, освен ако не намереше картината на Аш. При все това не изпитваше самосъжаление. Безусловната любов бе ценен дар, а Шугар Бет се бе научила да цени щастието да бъдеш обичан.

Докато вдигаше торбите от тротоара, познатият лексус с кехлибарен цвят спря до нея. Прозорецът се спусна, разкривайки надменното лице на самия Херцог на Страшния съд в цялото му презрително великолепие.

— Приличаш на скитница, която рови по кофите.

Тя предпочиташе да мисли, че той има предвид торбите, а не панталоните и якето й от изкуствена кожа.

— Благодаря. Надявам се, че и твоят ден е минал добре.

Той я изгледа сякаш през невидим монокъл.

— Искаш ли да те откарам?

— Нима господарят допуска селяндури в каретата си?

— Само ако ме връхлети пристъп на великодушие.

— Значи днес е щастливият ми ден.

Той я накара да чака, докато отключваше вратите. Тя отвори задната врата и остави торбите на седалката. След това, тъй като все пак притежаваше достатъчно гордост, се настани до тях и затвори вратата.

— Потегляй.

Той преметна ръка през облегалката на предната седалка и смръщи превзето дългия си нос.

На свой ред тя го изгледа високомерно.

— Нямам много време.

— Може би все пак е по-добре да продължиш пеша.

— Няма да е добре за имиджа на квартала някаква скитница да броди наоколо.

Тя с удоволствие забеляза как той настъпи педала на газта малко по-рязко, отколкото бе необходимо.

— Нали ще ме уведомиш, ако мога с нещо да допринеса за по-голямото ти удобство? — процеди шофьорът й с унищожителен тон.

Тя се втренчи в широките му рамене.

— Можеш да махнеш онази глупава верига от алеята ми.

— Да, но това ме забавлява. — Зави по Мокингбърд Лейн. — Тази сутрин видях паяка до колата ти. Ужасно съжалявам.

— О, няма нужда. Караше го голям сладур, толкова сговорчив, пък и невероятно привлекателен.

— И ти успя да го убедиш да не ти взема колата, така ли?

— Хайде сега. Една южняшка дама никога не говори за постигнатия благодарение на женските си прелести успех.

Тя очакваше той да изехидничи, че тя не е дама, но обикновените заяждания явно бяха под достойнството му. Предпочиташе по-префинените начини за водене на война.

— Как върви търсенето на работа?

Шугар Бет махна небрежно с ръка, при това доста убедително.

— Решенията за развитието на професионалната кариера са доста трудни, затова не бързам. Можеш да ме оставиш някъде тук.

Той не обърна внимание на думите й и свърна по алеята, водеща към „Френчманс Брайд“.

— И голям избор ли имаш?

— Огромен.

— И аз така чух. Целият град жужи.

— Не се и съмнявам.

Той спря близо до къщата и изключи двигателя.

— Според слуховете, дори Луис Хигинс е отказал да те вземе на работа в „Куик Март“, а той, доколкото ми е известно, назначава всеки, който знае да срича.

— За нещастие, в девети клас тъкмо аз пуснах гадния слух за малката му сестра. Обаче, изглежда, него въобще не го интересува, че си беше чиста истина.

— Каквото повикало, такова се обадило, нали?

— Обажда се и още как. — Тя отвори вратата и започна да сваля торбите.

Колин заобиколи багажника и Шугар Бет едва не изтърва стека с кока-колите, защото той бе облечен в дълго черно велурено палто. С късо подстриганите си, небрежно разрошени коси изглеждаше доста привлекателен.

— Позволи ми да занеса торбите ти в пристройката за карети — рече той. — Това е най-малкото, което мога да направя.

Но тя бе твърде смаяна от облеклото му, за да отговори. Да носи подобно палто в Мисисипи, бе направо немислимо!

— Не мислех, че ще ти причиня чак такова неудобство, като затворих алеята ти за коли. Явно съм сгрешил.

— Не се тревожи — тросна се Шугар Бет, най-сетне успяла да се съвземе. — С това допълнително физическо упражнение ще мога да си спестя личния треньор.

Гордън очевидно се бе скрил на верандата, защото щом я видя, пресече двора в лек тръс. Бърн я слиса с радостното си изражение. Премести торбите в едната си ръка и се наведе, за да почеше тази кучешка напаст зад ушите.

— Значи, не си избягал.

— Мило куче — отбеляза Шугар Бет провлачено.

— Появи се преди няколко дни. Бездомно е.

— Тогава сигурно има бяс. На твое място бих извикала кучкарите, за да го приберат.

— Няма бяс. — Бърн изглеждаше по-ядосан от обикновено. — И знаеш много добре какво ще му сторят кучкарите.

— Ще го изпратят в газовата камера — промърмори тя и изгледа кръвнишки Гордън, който от километри надушваше глупака.

Вместо, както обикновено, да й се озъби, песът разигра представление за новата си публика — отпусна глава, като остави дългите си уши да се разстелят по земята, и изскимтя тихо. Съвършеният образ на жално, нещастно същество.

— Това беше удивително безсърдечно, дори и за теб — отбеляза Бърн с хладен упрек.

— Ами какво да се прави, такъв е жестокият свят на джунглата. — Гордън се запъти обратно към верандата, много доволен от себе си. Тя забеляза, че патешката му походка сякаш бе натежала. — Не си го хранил, нали? Изглежда надебелял.

— И какво те засяга, ако съм го хранил?

Шугар Бет въздъхна.

Бяха стигнали до пристройката за карети.

— Защо не заключваш входната врата? — промърмори сърдито той, когато тя завъртя дръжката.

— Тук е Париш. Не виждам смисъл.

— И тук, като навсякъде, стават престъпления. От сега нататък заключвай вратата си.

— Сякаш това ще те спре. Един хубав ритник и…

— Не става дума за мен, глупачке!

— Мразя аз да съм тази, която съобщава лошите вести, но ако намерят трупа ми, ти ще си първият заподозрян.

— С теб е невъзможно да се говори сериозно. — Той огледа дневната с отвращение, въпреки че тя я бе почистила грижливо. — Леля ти изхвърляла ли е някога нещо от тук?

— Съмнявам се. Ако нещо ти допада, не се стеснявай, само кажи цената.

— Благодаря. Едва ли ще се стигне дотам.

Той нахлу в кухнята така стремително, че палтото се развя зад гърба му. Тя свали якето, метна чантата на масата и тръгна след него.

— Обзалагам се, че нямаш търпение да купиш картината на Аш.

— Опасявам се, че цената надхвърля финансовите ми възможности.

Той остави пакета на плота. Едрата му фигура изпълваше тясното пространство.

Тя извади от пакета сладки с шоколадова глазура.

— Ти си говорил с Талула. Вярваш ли, че картината съществува?

— Вярвам, че съществува.

— Предполагам, че това в изискания английски еквивалент на нашето: „Разбира се, Шугар Бет, че как иначе!“.

Той се облегна на стария хладилник и сви рамене.

— Но е напълно възможно и друго. Леля ти да е изгорила картината.

— Това е изключено. Тя беше най-голямата й ценност. И защо да го прави?

— Докато беше жива, тя отказваше да покаже картината пред когото и да било. Защо да я дели след смъртта си, още повече с племенница, която смяташе за лека жена?

— Защото беше предана на семейството.

Той вдигна кутията с кучешка храна, която тя току-що остави на масата.

— Какво е това?

— Аз съм бедна. Това е единственото лакомство, което мога да си позволя.

Тя грабна кутията от ръката му и се извърна, за да не го блъсне, докато прибираше кока-колата в хладилника.

— Глупости. Кучето се появи заедно с теб. Твое е, нали?

— Повярвай ми, не се гордея с това.

Шугар Бет остави кока-колата на горния рафт.

— И ми каза да повикам кучкарите — възмутено просъска той.

Зарадва се, като долови гняв в тона му.

— Всеки има право да мечтае за нещо.

— Ако толкова не обичаш това куче, защо си го взела?

Тя се наведе, за да постави кутията с кучешка храна под мивката.

— Защото Гордън принадлежеше на Емът и никой друг не пожела да го вземе. Опитах се да го разкарам, но той страда от личностно разстройство.

— Глупости, кучето е чудесно.

— Защото се преструва.

Очевидно Колин реши, че достатъчно са говорили за кучето, и започна да крачи из кухнята. Огледа шкафчетата със стъклени врати и старите уреди. Дръпна порцелановата дръжка на кутията за хляб и тя остана в ръката му. Огледа я и се ухили.

— Жалко, че все още не можеш да си намериш работа.

— Не си затормозвай голямата умна глава с такива глупости — посъветва го Шугар Бет мъдро.

Плетеното й горнище се вдигна нагоре, когато се протегна, за да остави пакета с чипс в шкафа. Тя знаеше, че Колин го е забелязал, защото за миг изгуби нишката на разговора.

— Донякъде ми е жал за теб — окопити се досадният й гост. — Имаш куче, което не обичаш, никой не ти предлага работа и си разорена.

— Но си оставам неотразима чаровница.

Той опря рамо на стената и запремята между дланите си порцелановата дръжка на кутията за хляб.

— Мисля, че ти споменах, че имам работа за теб. Вече си напълно отчаяна, нали?

Тя едва не се задави със слюнката си.

— Реших, че ме поднасяш.

— Напълно съм сигурен, че никого не съм поднасял в живота си.

— Значи, съм сгрешила. Работата включва ли позволението да ми пускаш ръка?

— А ти искаш ли?

По начина, по който притвори клепачи, Шугар Бет разбра, че той също е майстор в подобни игри.

— О, не, страх ме е да не измръзна. — Но любопитството й надделя над желанието да се заяжда с него. — Каква работа имаш предвид?

Той огледа внимателно кутията за хляб и бавно завинти дръжката, докато тя чакаше със затаен дъх. Накрая, доволен от резултата, той се обърна към нея.

— Имам нужда от икономка.

— Икономка?

— Някоя, която да поддържа дома ми.

— Зная какво означава думата. И защо ми предлагаш тази работа?

— Не мога да устоя пред тази съблазън. Разглезената наследница на „Френчманс Брайд“ е принудена да мете подовете и да прислужва на мъжа, когото се опита да унищожи. Приказка от Братя Грим в интерпретация от Колин Бърн. Не е ли възхитително?

— Щом намеря ножа за месо на леля Талула, си труп.

Тя отвори със замах най-близкото чекмедже.

Той се оттегли с ленива походка в дневната, на безопасно разстояние от въпросния нож.

— Ако се погледне практично на въпроса, за да се почистят и подредят всички стаи, се иска почти цял ден, а това пречи на писането ми. Отнема прекалено много време. Шест дни в седмицата, от седем сутринта чак до след вечерята. Признавам, че часовете никак не са малко, а аз, естествено, ще се старая да ти стъжня всеки един от тях.

— Къде, по дяволите, се е дянал този нож?

— Ще отговаряш на телефонните обаждания, ще купуваш провизиите, ще готвиш непретенциозни ястия, макар да се съмнявам, че последното е по силите ти. Ще плащаш сметките, ще сортираш пощата, ще се грижиш за прането. Искам да имам добре организиран дом без никакви усилия от моя страна. Мислиш ли, че ще можеш да се справиш?

Той не си направи труда да прикрие злорадо-презрителната си усмивка, а тя си каза, че не е чак толкова отчаяна. Само че беше.

Той назова сума, която повдигна духа й, и тя се втурна при него в дневната.

— Съгласна съм! Имаш предвид на ден, нали?

От противоположния край на дневната Колин видя как лицето й грееше и знаеше, че би трябвало да се почувства като последния мерзавец на света. Но не изпитваше никакво угризение. Не се беше чувствал по-добре, откакто тя бе пристигнала.

— Не ставай глупава. — Изгледа я със самодоволно пренебрежение. — За седмица.

Лицето й се сгърчи, сякаш се задави, а той не се опита да прикрие усмивката си. Идеята да й предложи работа му хрумна онзи ден в старата гара. Оттогава имаше достатъчно време, за да я обмисли, но до днес, когато я видя да стои на тротоара, в тесни панталони и мобилен телефон, притиснат до ухото, с вид на скъпа проститутка, бе отхвърлял идеята, защото му се струваше, че ще му навлече повече неприятности, отколкото си струваше. Сетне вятърът поде русите й коси и ги развя зад главата й като рекламен банер. Изглеждаше така недокосната от злото, което беше причинила, и точно в този момент той взе решение.

Колин нямаше намерение да я унищожава и унижава като личност и човек, но възнамеряваше да й нанесе няколко рани или поне да изтръгне някоя и друга сълза на искрено разкаяние. Дори най-добросърдечният и опрощаващ човек би трябвало да се съгласи, че той заслужаваше доста по-голямо възмездие за преживените страдания, отколкото бе получил досега. Опъването на верига през алеята й за коли бе все едно да гони слон с фунийки. Но ето това вече беше достойно отмъщение.

Тя се вкопчи по-здраво в облегалката на стола, все още потресена от обидно малката сума, която й бе предложил.

— Никога не съм си представяла, че на света може да съществува такава скръндза!

Той я измери с надменния си поглед.

— Не забравяй, че няма да плащаш за храна и несъмнено ще използваш телефона ми. Да не споменавам различните дребни кражби, тъй присъщи за слугите. — Мълнии заискриха в сините й очи. — И за да ти докажа, че съм разбран човек, ще сваля веригата от алеята. — Замълча за миг и в пристъп на вдъхновение додаде: — И естествено, униформата ще е за моя сметка.

— Униформа!

О, да. Не биваше да я оставя да се мотае из къщата в тесни панталони и съблазнителни горнища. Само да я наблюдава, докато прибираше продуктите, бе истинско изпитание за волята му: тези безкрайно дълги крака и разголеният й кръст, докато се протягаше към горната лавица, почти сломиха самообладанието му. Това бе недостатъкът да се родиш мъж. Умът му разбираше, че тя е отрова, но тялото му отказваше да се подчини.

— Ще бъдеш икономка — напомни й той. — Разбира се, че трябва да носиш униформа.

— В двайсет и първи век?

— Ще обсъдим подробностите в първия ти работен ден.

Тя стисна малките си равни зъби.

— Добре, кучи сине. Но и кучешката храна ще бъде за твоя сметка.

— За мен ще е удоволствие. Очаквам те утре в седем. — Колин понечи да си тръгне, но все още не се чувстваше напълно удовлетворен. Трябваше да направи всичко, за да може тя съвсем ясно да разбере какво ще е положението й. Замисли се трескаво и най-сетне откри последния гвоздей, който да забие в ковчега й. — Ще влезеш през задната врата, нали?

Икономка на Колин Бърн! Шугар Бет кръстосва бясно из пристройката за карети, докато накрая Гордън се вбеси, захапа глезена й и отказа да го пусне, преди да се увери, че тя е разбрала сериозните му намерения. Шугар Бет се наведе, за да огледа крака си, но проклетото псе бе твърде хитро, за да я ухапе до кръв.

— Един ден, дебелако, зъбите ти ще оставят следи и тогава ще те изхвърля навън.

Той вдигна крак и облиза корема си.

Шугар Бет затрополи гневно по стълбите. Надяваше се, че една дълга и гореща вана ще я успокои. В банята имаше вана, подпряна на крака във формата на животински лапи, и един прозорец с жълта щора. Пусна дрехите си върху старомодния под на черно-бели шестостенни плочки, вдигна косата си и я захвана с шнола. Посипа във водата малко от ароматните соли с ухание на момина сълза. Отпусна се вътре и се опита да анализира положително нещата.

Вече бе претърсила всеки сантиметър от изоставената гара, пристройката за карети и ателието. Оставаше още едно място, където да провери. „Френчманс Брайд“. Талула не би могла да скрие картината никъде другаде. Но защо не я бе изнесла от там, преди Бърн да се нанесе в къщата? Освен ако тогава вече не е била твърде болна.

Линкълн Аш бе пристигнал в Париш през 1954-та. Дотогава бе живял в малък апартамент без топла вода в Манхатън и по цял ден бе висял със също толкова бедния Джаксън Полък[2] в бар „Кедър“ в Гринич Вилидж. Утвърдените художници гледаха с презрение творбите на тези „капкаджии“, както ги наричаха, но публиката бе започнала да се интересува от тях, включително и бабата на Шугар Бет, която се смяташе за покровител на авангардното изкуство. Тя се бе съгласила да му предостави подслон и храна за три месеца, ателие, където да твори, и малка стипендия. В замяна можеше да се хвали, че е първата жена в северната половина на Мисисипи, чийто дом обитаваше многообещаващ художник. По онова време Грифин беше на шестнайсет и обичаше да казва, че се е научил да пуши пури и да пие хубаво уиски от Линкълн Аш.

Водата почти бе достигнала ръба на ваната и Шугар Бет завъртя крана с крак. Замисли се за големите килери и многобройните писалища с тайни чекмеджета и прегради за писма във „Френчманс Брайд“. Вълнението й се усили при спомена за тайния шкаф на тавана… Дядо й бе поръчал да го изработят „в случай че онези глупаци от Вашингтон отново върнат сухия режим“. Дали Бърн знаеше за този шкаф? Талула определено знаеше.

Едва ли имаше нещо вярно в теорията му, че Талула е унищожила картината, но докато се потапяше по-дълбоко във ваната, й хрумна не по-малко тревожна мисъл. Бърн бе купил къщата. Дали това включваше и цялото й съдържание? Ами ако сега той бе собственикът на картината? Не разбираше нищо от правото на собственост, а не можеше да си позволи да наеме адвокат. Ако успееше да намери картината, просто щеше да я изнесе тайно от къщата, а тази перспектива не бе особено привлекателна. Но беше готова да рискува дори и повече, защото продажбата на картината на Аш щеше най-сетне да й осигури парите за издръжката на Дилайла в „Брукдейл“. А тя щеше да се върне в Хюстън и да работи като келнерка, докато не се сдобиеше с разрешително за агент по недвижимите имоти.

Заспа чак след полунощ и се събуди от кошмар. Остана да лежи няколко минути, плувнала в пот, с разтуптяно сърце, неспособна да се отърси от съня. Обикновено хъркането на Гордън я дразнеше, но сега хрипливите звуци от долната част на леглото бяха успокояващо напомняне, че не е сама на този свят.

Отново сънува Уини. Но не елегантната жена, която бе видяла в антикварния магазин миналата седмица, а плахото, неуверено момиче, което се криеше зад дългите си коси и бе откраднало това, което Шугар Бет най-силно желаеше.

Татко, ти беше истински негодник, знаеш го, нали?

Шугар Бет не можеше да си спомни кога точно разбра за второто семейство на баща си — откъслечни разговори, уловени тук и там, изпуснати недомлъвки, понякога зърваше баща си на места, където не би трябвало да бъде. Накрая започна да разбира част от скритите механизми на връзките му с двете жени в живота му. Диди беше неговата бликаща от енергия, капризна, изменчива и непостижима Скарлет О’Хара, а Сабрина — грижовната, любяща Мелъни Уилкс. Но най-ранните й спомени бяха за равнодушния баща, който все нямаше време за нея.

Виж, татко, какво салто ще направя.

Не сега, Шугар Бет. Зает съм.

Но ще дойдеш да гледаш как танцувам, нали?

Нямам време. Трябва да работя, за да платя обувките, които износваш в прахта.

Случваше се да се приближи към него с книга в ръка, за да й почете, но той се изправяше още преди да се е покатерила на коленете му. Отиваше до телефона в момента, в който му носеше рисунка, направена, за да го зарадва. Подозираше, че флиртуването й се удава толкова лесно заради целия арсенал от номера на малкото момиче, което толкова отчаяно се опитваше да привлече вниманието на баща си. Но нито един от номерата нямаше успех.

Беше в трети клас, когато откри, че не е единствената дъщеря на баща си. Всичко се случи заради недоволството му от оценките й в училище.

Получила си четворка по аритметика? Мозъкът ти е колкото на едно пиле, Шугар Бет. Още едно нещо, което си наследила от майка си.

Той не разбираше какво мъчение беше за нея училището. Да седи с цели часове зад чина, когато искаше да се смее и да танцува, да скача на въже с Лий Ан и да играе на Барби с Хайди. Да украсява малки кексчета с Ейми и да тананика с Мерилин песните на „Би Джийс“. Един ден, когато се разплака след поредната му лекция колко е глупава, тя стигна до заключението, че слабите й оценки в училище са причината баща й да не я обича.

Шест седмици напрягаше всичките си сили, за да подобри успеха си. Спря да се върти в час, залягаше усилено над уроците и старателно подготвяше ужасно скучните домашни. Слушаше внимателно учителя, вместо да говори, престана да рисува смеещи се личица върху тетрадките си и наградата й беше шестици по всички предмети.

Когато в един априлски следобед занесе бележника си вкъщи, й се гадеше от вълнение. Диди се суетеше радостно около нея, но не за одобрението на майка си жадуваше момичето. Докато чакаше баща си да се прибере у дома, тя си представяше как ще се усмихне, като види бележките й, как ще я вдигне на ръце, ще я завърти и ще се засмее.

Каква умна дъщеря имам. Толкова се гордея с теб, Шугар Бет. Дай една голяма целувка на татко.

Беше твърде развълнувана и не можа да хапне на вечеря. Седна на верандата и зачака колата му. Когато се стъмни, а той не се появи, Диди й каза, че това няма значение, и я накара да си легне.

Обаче имаше значение. В събота сутринта, когато се събуди и откри, че той вече е излязъл, тя грабна скъпоценния бележник — магическия пропуск за бащината любов — и се измъкна тихомълком от къщата. И сега се виждаше как се втурва през двора към розовия си велосипед и хвърля бележника в багажника. Скача на седалката и се понася към Мокингбърд Лейн, краката в маратонки въртят бясно педалите, шнолите за късмет във форма на подкова, сгрени от слънцето, топлят главата й, сърцето й пее.

Най-сетне моят татко ще ме обикне!

Вече бе забравила откъде знаеше как да намери къщата, където той понякога оставаше с другата госпожа, нито защо бе решила, че тази сутрин той ще е там, но затова пък отлично си спомняше спретнатата малка тухлена къща навътре в улицата, със спуснати пердета на предните прозорци. Остави колелото на алеята зад колата му, взе бележника и се изкачи тичешком по предните стъпала.

Спря я приглушеният му глас, долитащ от дъното на къщата. Извърна се към оградата около сенчестия двор и приближи към открехнатата порта, стиснала бележника в потните си длани, с щастлива усмивка на лицето.

Надникна през портата и го видя, седнал на голям градински стол в средата на покрития с плочки вътрешен двор. Яката на жълтата му риза бе разкопчана и разкриваше лъскави черни косми, които той никога не й позволяваше да подръпва. Усмивката й се стопи и едно неприятно чувство се прокрадна в нея, сякаш големи паяци пропълзяха по краката й, защото той не беше сам. Едно момиче от втори клас, на име Уини Дейвис, се бе настанило в скута му, облегнало глава на рамото му, люлееше крака и бъбреше весело, сякаш го правеше всеки ден. Той й четеше книга, като преправяше гласа си по същия смешен начин, както правеше Диди, когато четеше на Шугар Бет.

Сега паяците бяха плъпнали по цялото й тяло, дори в стомаха й и тя имаше чувството, че ще повърне. Уини се засмя на една от имитациите му, а баща й я целуна по темето. Без да го молят.

Вълшебният бележник се изплъзна от пръстите й. Сигурно бе издала някакъв звук, защото той рязко вдигна глава и я видя. Смъкна Уини от коленете си и стана. Гъстите му черни вежди се сключиха гневно, а сърдитият му поглед прониза Шугар Бет.

— Какво правиш тук?

Думите заседнаха в гърлото й. Не можа да обясни за вълшебния бележник, за мечтата си да го накара да се гордее с нея.

Той пристъпи към нея, късокрак широкоплещест мъж, настръхнал като петел.

— Какво си мислиш, че правиш? Върви си веднага у дома. — Кракът му настъпи бележника, останал незабелязан на земята. — Да не си посмяла да дойдеш отново тук, разбра ли ме?

Сграбчи я за ръката и я повлече към алеята.

Уини ги последва и се спря до оградата. Шугар Бет се разплака.

— З-защо тя седеше на коленете ти?

— Защото е добро момиче, ето защо. Защото тя не ходи там, където не е поканена. А сега се качвай на велосипеда и се прибирай у дома.

— Татко? — обади се Уини от оградата.

— Всичко е наред, тиквичке.

Болката в стомаха на Шугар Бет стана непоносима, но тя все пак го погледна през пелената от сълзи.

— Защо те нарича така?

Той дори не я погледна, докато я влачеше по-далеч от къщата.

— Това не е твоя работа.

Хлипаща, тя се извърна към Уини.

— Той… той не е твой баща! Не го наричай така.

Той я разтърси грубо, за да я накара да млъкне.

— Достатъчно, Шугар Бет.

— Кажи й повече никога да не те нарича така!

— Веднага се успокой, ако не искаш да те набия.

Тя се отскубна от него и се втурна към алеята, профуча покрай розовия велосипед, напред към тротоара, маратонките проблясваха във въздуха, малкото детско сърчице сякаш щеше да се пръсне в гърдите.

Той не я последва.

Годините минаваха. Понякога Шугар Бет зърваше Грифин с Уини в града да правят неща, за които той никога нямаше време с нея.

Малко по малко започна да разбира защо обичаше едната си дъщеря, а бе равнодушен към другата. Уини беше тихо дете. Имаше хубави оценки и също като него обичаше историята. Уини не капризничеше и не изпадаше в истерия, защото отказваха да я заведат в „Дейри Куин“[3], нито шефът на полицията я водеше лично у дома като малолетна престъпница, заловена за злоупотреба с алкохол. И Уини със сигурност не би го довела до инфаркт, както за малко да се случи с Шугар Бет, защото в единайсети клас, когато цикълът й закъсня, бе решила, че е бременна от Райън. Не, идеалната Уини бе изчакала Грифин да умре, за да забременее. Но най-важното от всичко бе, че Уини не беше дъщеря на Диди.

Шугар Бет не можеше да накаже Грифин, задето не я обича, и затова наказваше Уини.

Гордън се размърда в другия край на леглото. Шугар Бет се претърколи настрани и се опита да заспи, преди спомените да я отведат още по-надалече по тъмната пътека, ала съзнанието й отказваше да се подчини.

Последната година в гимназията. Поетична вечер, на която господин Бърн настояваше да присъстват всичките му ученици…

В края на представлението сцената потъна в мрак и напред пристъпиха две фигури, намазани с жълт флуоресциращ крем. Стюарт Шърман и Уини Дейвис. Шугар Бет вече бе забравила каква поема рецитираха. Помнеше само, че нещо я накара да се обърне към дъното на залата и видя Грифин, застанал до изхода. Бащата, който беше прекалено зает миналия октомври и не изчака и пет минути на стълбите пред съда, за да види как дъщеря му ще премине през целия град в открития спортен мустанг на Джими Колдуел с корона на главата, като кралица на абитуриентския бал на предишния випуск. Но беше намерил време да дойде и да слуша как втората му дъщеря рецитира стихове. Тогава разбра, че трябва да направи нещо.

След поетичната вечер тя се задържа на паркинга заедно с Райън и неколцина от неговите приятели достатъчно дълго, преди да обяви, че отива да вземе щипците си за извиване на мигли, които била забравила в гимнастическия салон. Като влезе в опразнената съблекалня, чу шум от душ. Уини, с жълт флуоресциращ крем по лицето, врата, ръцете и краката, беше единственото момиче от представлението, което трябваше да се измие, преди да се прибере у дома. Шугар Бет действа бързо и напусна съблекалнята, като си представяше как в канала се стича жълта боя, отнасяща заедно със себе си незаконната дъщеря на баща й.

— Знаете ли какво? — обяви тя на момчетата, когато се върна на паркинга. — Женската съблекалня е празна. А вие се заканвахте още от първата година в гимназията да си устроите там купон. Ето че сега ви се удава последен шанс преди завършването.

Не беше нужно да ги убеждава повече. Дийк Джаспър, Боби Джароу, Уди Нюхаус и Райън, разбира се, най-важната личност в плана й, решиха да се възползват от шанса. Уди и Дийк се заеха да намерят листчета за бележки, които да пъхнат през вентилационните отвори във вратите на шкафчетата в дамската съблекалня. Вдигнаха толкова шум, че тя им изшътка:

— По-тихо. Някой от учителите още може да се мотае наоколо!

Стана точно така, както си го бе представяла. Когато влязоха, голата Уини стоеше до стената с шкафчетата, с прилепнали коси, по кожата й блестяха капки вода, с озадачено изражение, докато търсеше дрехите и кърпата си, които бе оставила на пейката. Но те бяха изчезнали, скрити в шкафчето на Шугар Бет. Нямаше я и купчината от кърпи, която обикновено оставяха в ъгъла. Шугар Бет я бе натикала зад сандъка с гирите.

Момчетата застинаха. Лицето на Уини пребледня.

— Мамка му — прошепна Уди.

Уини можеше да се разсмее и да избяга в помещението с душовете и с това всичко щеше да приключи. Но тя не го направи. Вместо това стоеше като парализирана от отровната стрела, пусната от Шугар Бет.

Тя не беше висока и стройна като Шугар Бет. Имаше къси ръце и крака, а бедрата й бяха малко пълни за тесните рамене. Не беше дебела, но достатъчно пухкава и дупето й бе леко увиснало. Нещо бяло привлече вниманието на Шугар Бет и стомахът й се сви. От влажните косми между бедрата на Уини висеше бял конец. Беше неразположена.

Уини гледаше Райън. Само Райън. Всички момчета видяха конеца, но за нея важен бе Райън. Именно това злорадо наслаждение бе предвкусвала Шугар Бет, но сега й се повдигаше, сякаш тя стоеше там, гола и унизена.

Уини нададе нисък и пронизителен стон, без да помръдне, отпуснала безволно ръце, а белият конец продължаваше да стърчи през тъмните косми.

Вратата на съблекалнята се отвори рязко и вътре влезе господин Бърн.

— Какво става тук…

Като видя Уини, той тихо изруга. Ръцете му разкопчаха трескаво старата му черна риза. След секунди я смъкна и загърна с нея Уини.

Изгледа вбесено останалите.

— Вън! Чакайте ме в коридора!

Шугар Бет се вледени, като видя блясъка в зелените му очи. Той знаеше, че това не е станало случайно, знаеше кой е виновникът.

Тя побягна навън от съблекалнята, от сградата, чувствайки се по-гола и от Уини.

— Не бягай, Шугар Бет! — извика след нея Райън. — Само ще стане още по-лошо.

Тя не му обърна внимание и се втурна към колата си, но не можа да намери ключовете. Отпусна се на колене, разтвори чантата си с две ръце и затършува вътре из купчината салфетки, гримове, химикалки. Натъкна се на бележка от родителите със съгласието им да отиде на екскурзия, която бе забравила да даде на класния. На дъното лежеше тампон. Тя прехапа устни.

С периферното си зрение видя господин Бърн да върви към нея. Беше без риза, дългата му тъмна коса се развяваше по раменете.

— Върни се веднага.

— Да се върнем, Шугар Бет — промълви Райън с умоляващ поглед. — Направи каквото ти казва.

Шугар Бет продължаваше да рови в чантата. Опитваше се да измисли какво да прави. Най-добре да излъже и да каже, че не е знаела, че Уини е вътре. Директорът на училището беше приятел на Диди, така че какво можеше да й се случи?

Постепенно сърцето й заби по-бавно. Нямаше причина да се притеснява толкова. Грабна чантата, набута обратно съдържанието вътре и се изправи.

— Какво толкова се е случило? Всичко стана случайно, господин Бърн. Ние не подозирахме, че тя е там.

— Ти си знаела.

Господи, колко го мразеше. Когато го видя в първия учебен ден, реши, че е готин, странен, но толкова изискан, че дори Райън в сравнение с него изглеждаше незрял. Но когато след часа отиде при него малко да пофлиртува, той се държа гаднярски и дори враждебно.

Дийк, Боби и Уди чакаха пред вратата на гимнастическия салон. Райън нямаше да я издаде, а Дийк и Боби бяха корави момчета и от тях нищо нямаше да измъкнат, но Уди се страхуваше от баща си и тя го стрелна предупредително с поглед да си държи голямата уста затворена, иначе щеше да му се случи нещо много по-страшно, отколкото можеше да хрумне на баща му.

— Някой ще бъде ли така любезен да ми обясни?

Бърн беше мършав и без риза изглеждаше глупаво, но това май не го вълнуваше.

Шугар Бет си повтаряше, че не е направила нищо чак толкова ужасно. Уини просто трябваше да се скрие при душовете. Господи, тя беше толкова глупава и задръстена. Трябваше просто да се засмее заедно с тях. Шугар Бет щеше да направи точно това.

Запита се дали Уини ще каже на Грифин. През целия й живот баща й никога досега не беше споменавал името на другата си дъщеря пред нея.

— Ние не знаехме, че тя е там — заоправдава се Дийк. — Мислехме, че съблекалнята е празна.

Бърн имаше малка пъпка отстрани на брадичката. Шугар Бет се втренчи в нея. Фактът, че той все още имаше пъпки, й подейства успокояващо.

— Вярно ли е това? — попита Бърн.

— Да, сър — дружно кимнаха те.

Погледът на Бърн се местеше от лице на лице, търсейки най-слабата брънка, и я откри, когато стигна до Уди.

— Наистина ли никой от вас не знаеше?

Уди преглътна мъчително. Очите му се стрелнаха към Шугар Бет.

— Ъхъ.

— Тогава какво е станало с дрехите й?

Никой нямаше отговор на въпроса.

— Шугар Бет, ела с мен. Останалите можете да си вървите.

Момчетата побързаха да се изнижат, блъскайки се един в друг, с изключение на Райън, който остана до нея.

— Ти също, Галантайн.

— Ако нямате нищо против, сър, ще остана тук с Шугар Бет.

— Имам нещо против. Искам да поговоря насаме с нея.

Райън бе добил онова упорито изражение и явно не смяташе да помръдне. Но той трябваше да мисли за стипендията си, а Шугар Бет се боеше, че Бърн може да се опита да му навреди. Освен това не искаше учителят да си въобрази, че тя има нужда гаджето й да я защитава.

— Върви — подкани го тя.

В този момент вратата на съблекалнята се отвори и Уини излезе. Беше облечена в спортния си екип и носеше в ръка ризата на Бърн. Косата й висеше на влажни сплъстени кичури, от които капеше вода върху тениската с изрисуван отпред булдог за талисман. Тя не погледна към Шугар Бет, а само към Райън. Лицето й изразяваше такава безкрайна мъка, че на Шугар Бет й се прииска да я хване и здравата да я разтърси. Нима нямаше капка гордост?

— Ние нямахме намерение да направим нищо лошо — рече Райън тихо.

Уини сведе глава и се затътри към изхода. Все още държеше в ръка ризата на Бърн, сякаш бе забравила за нея.

Райън погледна към Шугар Бет и разтревоженото му изражение я накара да се засрами. Не го искаше тук, не искаше той да види нищо повече. Надигна се на пръсти и го целуна леко по бузата.

— Обади ми се, като се прибереш у дома след работа.

На него никак не му се тръгваше, но накрая се обърна и се запъти към паркинга.

Бърн отвори вратата на съблекалнята.

— Влизай вътре.

Шугар Бет осъзна, че малко се страхува от него, и това я накара да го намрази още повече.

— Отвори шкафчето си! — нареди учителят, когато влязоха вътре.

По дяволите. Това не беше го предвидила.

— Шкафчето ми?

Той чакаше.

— Вие не бива да сте тук, нали знаете? — премина тя в настъпление. — Това е дамската съблекалня.

— Отвори проклетото шкафче или ще извикам портиера да разбие ключалката.

Тя се замисли дали да не отвори друго шкафче, на Ейми или Лий Ан, но той много скоро щеше да разбере, че го лъже.

Майната му. Щом искаше да го прави на голям въпрос, проблемът беше негов.

Тя мина бавно покрай двете редици шкафчета, стигна до своето и започна да набира комбинацията. Пръстите й не й се подчиняваха и бяха необходими три опита, докато улучи правилната. Най-после ключалката изщрака, но тя не отвори вратичката.

Голата му ръка я бръсна по рамото, когато се пресегна през нея. Бърн отвори малката метална врата.

Дрехите на Уини лежаха смачкани най-отгоре.

Той дълго време остана мълчалив. Само се взираше в нея. Обзе я ужасяващото чувство, че може да вижда през кожата й.

— Такъв човек ли искаш да бъдеш?

Шугар Бет се почувства нищожна и грозна. Стисна зъби, за да не му признае, че баща й обичаше Уини, а нея — не. Колко се стараеше да бъде добра, мила и специална, за да я забележи той, но всичките й усилия бяха напразни.

— Моля те, уведоми майка си, че довечера ще се отбия у вас, за да поговоря с нея.

Заля я вълна на облекчение. Диди щеше да го направи на пух и прах. Искаше да се изсмее в лицето му, но сякаш в душата й не бе останал никакъв смях.

Когато същата вечер Бърн пристигна във „Френчманс Брайд“, Шугар Бет вече бе успяла да подготви почвата. Не го обвини, че я е нападнал — минаха още няколко седмици, преди да се сети за това — само се оплака на Диди от него. Как й се подигравал в час и я засрамвал пред приятелите й. Довери й как гадното му отношение толкова я изнервило, че накрая не издържала и направила нещо наистина глупаво. Нещо, свързано с Уини Дейвис.

Диди не бе предразположена да изпитва съчувствие към незаконната дъщеря на съпруга си и посрещна Колин Бърн със стоманена учтивост, съвършено неприсъща на нежната й ефирна красота.

— Не виждам защо трябва да се вдига толкова шум заради една глупава лудория. Сигурна съм, че Шугар Бет на никого не е искала да навреди.

Но тъй като Бърн не беше южняк, не разбираше колко голяма власт може да притежава тази крехка жена с нежен глас и за разлика от много други, не се стресна от Диди.

— Напротив, искала е да навреди. През цялата година тя системно преследва и тормози Уини Дейвис.

Безцеремонната му прямота раздразни и вбеси Диди, да не говорим за това, че той имаше дълга коса, която тя поначало не одобряваше.

— Вие сте техният учител и възпитател. Очаквам да разберете, че причината за тази сложна ситуация не е Шугар Бет, а жалкият бохемски начин на живот на съпруга ми. Дъщеря ми е също такава жертва, както… онова момиче.

— Това, което се случи днес, беше непростимо жестоко.

— Жестоко? — В нежния глас на Диди прозвучаха ледени нотки. — Днешният ден сигурно е бил уморителен за вас, господин Бърн. В противен случай не мога да си обясня защо един учител ще каже нещо толкова непрофесионално за едно от най-блестящите млади момичета, учили някога в гимназията в Париш.

— Може би се дължи на културните различия, госпожо Кеъри, но в Англия младите момичета не унижават съученичките си.

— Ще ви изпратя.

Накрая Шугар Бет получи не особено строго мъмрене от директора, който дължеше поста си на влиянието на майка й. Междувременно Уини пусна косата си дълга, за да крие лицето си зад нея.

Гордън надигна глава от другия край на леглото. Шугар Бет стана и отиде в банята да си налее чаша вода. В крайна сметка Уини се бе справила много добре. Добрата част от Шугар Бет — тази, която вярваше, че всеки, който се бори и преодолява житейските трудности, излизайки като победител, заслужава възхищение — се опита да се радва за нея. Но старите призраци надвесиха дългата си тъмна сянка и тя не можа да се пребори с тях. Още една точка в дългия списък на греховете й, за които трябваше да се покае.

Върна се в спалнята, надявайки се този път да заспи. Утрешният ден се очертаваше да бъде един от най-нещастните в живота й и тя трябваше да бъде готова.

[1] Американска писателка, автор на книги за деца и юноши. — Бел.прев. ↑

[2] Американски художник (1912–1956) — виден представител на абстракционизма и експресионизма. Измисля техниката на рисуване с пръскане, изливане и капане на бои. — Бел.прев. ↑

[3] Верига американски заведения за хамбургери, сладолед, бързи закуски. — Бел.прев. ↑

6

„Несъмнено намирате маниерите ми за прискърбно лоши. Можете да седнете. В краката ми.“

Джорджет Хейър, „Старите сенки“

Докато пресичаше моравата към „Френчманс Брайд“, стомахът на Шугар Бет се бе свил на топка. На всичкото отгоре закъсняваше с един час. След снощното мъчително бродене по пътеките на миналото, спа толкова лошо, че когато будилникът звънна, го изключи, без да се замисли. Бърн едва ли щеше да бъде във възторг. Честно казано, тя също не беше. Скапана работа.

Гордън спря, за да подуши туфа трева, а отнякъде се обади присмехулник. Независимо от заръката на Колин, Шугар Бет нямаше намерение да се промъква през задната врата и сега се изкачи по предните стъпала, но когато стигна догоре, видя бележката, пъхната под чукчето на вратата.

„Вратата е заключена. Влез през задния вход.“

Копеле. Резето не помръдна и тя насочи яростта си към най-близката мишена.

— Добри приятели си избираш, няма що! Надявам се, че си горд от себе си.

Гордън я изгледа надменно, но я последва, когато тя затрополи ядосано надолу по стъпалата, не от лоялност, а защото още не го беше нахранила. Шугар Бет продължи по пътеката с каменни плочки и заобиколи къщата, но внезапно застина на място.

На мястото на някогашния изоставен вътрешен двор се издигаше нова елегантна постройка, която не се виждаше нито от улицата, нито от пристройката за карети. Допълнението представляваше просторна остъклена веранда с високи, дълги прозорци. Поредното оскверняване.

Тя влезе през задната врата в това, което някога беше уютна кухня — царството на Ели Майърс, готвачката и икономката на къщата. Но нищо не беше както някога. Стените бяха съборени, таванът повдигнат, добавени бяха прозорци и цялото помещение се бе превърнало в съвременна кухня, обзаведена с най-модерна техника. Тя огледа шкафовете от кленово дърво и кухненските уреди от неръждаема стомана. Вместо маса за хранене, към секцията на дългия кухненски блок от тъмносиви шистови плочи бе закрепен плот от дебело закалено стъкло. Единият му край се извиваше в елегантна дъга, образувайки полуостров, отделящ кухненския кът от остъкленото помещение, обзаведено в азиатски стил — светли стени и лакирани в тъмнокафяво-червенкаво мебели, сред които се открояваха и няколко в европейски стил. Диван в неокласическия стил на братя Адам, тапициран с дамаска с цвят на старо злато и месингови гвоздеи по краищата, стоеше близо до декоративна викторианска дървена клетка за птици. В няколко лакирани бамбукови сандъчета и керамични делви бяха избуяли красиви стайни растения. Приглушените тонове на пагодите, щамповани върху дамаската на стола и отоманката, хармонираха със скрина в китайски стил, отрупан с купчина книги, до които бе оставен един лаптоп.

Домът от детството й вече не съществуваше. Беше й нужно малко време, за да събере сили да свали якето си. Когато го направи, видя грижливо напечатаната бележка, подпряна върху шистовия кухненски блок. Спря на първия ред:

„Закуската да се поднесе в кабинета: свежо изцеден портокалов сок, палачинки със сладко от боровинки, наденица, печени домати, повече кафе.“

Нямаше начин Бърн да закусва така всяка сутрин, не и с тази слаба и стройна фигура. Шугар Бет разбираше кога я подлагат на изпитание. Погледна надолу към Гордън.

— Той си мисли, че няма да приема предизвикателството.

Изражението на Гордън показваше, че и той дълбоко се съмнява.

Захвана се за работа. Отне й известно време, докато намери кучешката храна, изсипа я в изящна купа от уотърфордски кристал и я остави на пода близо до вратата на верандата.

— Само най-доброто за теб, нали, приятел?

Устата на Гордън вече бе пълна, затова не й отговори.

Тя тъкмо се взираше с погнуса в праисторическата сокоизтисквачка, когато чу стъпки. Не й се понрави присвиването в стомаха. Тя бе тази, която караше мъжете да се изнервят, а не обратното.

Бърн влезе в кухнята през наскоро добавения сводест вход. Щом погледът му се спря върху нея, тя се поздрави за избора на работно облекло. Икономките трябва да са в черно, нали? А нима тя не се стараеше с все сили да угоди на господаря си?

Черната дантелена блуза от стреч, тип „прегърни ме“, с V-образно деколте и старите черни панталони все още ги биваше достатъчно, за да обгръщат изкусително тялото й. Той се втренчи в малката тюркоазна пеперуда, висяща от сребърна верижка точно във вдлъбнатината между гърдите й. Жалко, че бюстът й не беше кой знае колко впечатляващ, че да го навре под носа му. При все това всичко бе възможно с подходящ сутиен и ако се съдеше по това, колко време му бе нужно, за да откъсне поглед от гърдите й и да го вдигне към лицето й, явно се справяше добре. Униформа, как ли пък не!

В пълен контраст с дрехите й на кандидат-проститутка, той беше облечен в тъмни панталони, тъмночервена копринена риза с дълъг ръкав и елегантни тиранти. Кой нормален мъж се обличаше така, за да работи у дома? Докато наблюдаваше високомерното му изражение, тя си помисли, че този мъж определено се е родил в грешния век.

— Връщате се от сутрешната си езда в Хайд Парк, милорд?

Шугар Бет успя да направи лек реверанс, но ефектът се развали, тъй като тя стоеше зад кухненския блок, скриващ чупката в коленете й.

Той я изгледа смразяващо.

— Може ли сега да получа закуската си, или това представлява твърде голямо затруднение?

— Почти е готова.

Господарят й огледа почти празния плот.

— Виждам.

— Още изучавам кухнята.

— Закъсня с един час.

— Какво искаш да кажеш? Бях тук преди осем.

— Трябваше да си тук в седем.

— Сигурна съм, че каза осем. Нали така, Гордън?

Гордън бе твърде зает да му се умилква, за да подкрепи твърдението й.

Тя взе един портокал от купата.

— Вярно ли е, че родителите ти са членове на кралското семейство?

— Следващите наследници на трона.

Бърн забеляза кристалната купа „Уотърфорд“, но не каза нищо и влезе в остъкленото помещение.

— Лъжец. Израснал си в бедност.

— Тогава защо ме питаш?

— За да мога да те уязвя, когато ти изтъкна разликата в произхода ни. Твоят е скромен и мизерен, а моят — привилегирован и богаташки. И ако всяка сутрин искаш прясно изстискан сок, ще трябва да купиш електрическа сокоизтисквачка.

— И с тази ще се задоволиш.

— Лесно ти е да го кажеш. Ти няма да получиш пришки по дланите.

Той се насочи обратно към сводестия вход, с книга в ръка. Светлината от високите прозорци хвърляше тъмночервеникави отблясъци в гъстите му коси.

— Очаквам закуската в кабинета след двайсет минути.

След тази заповед изчезна в коридора.

— Късмет — промърмори младата жена.

— Ще се престоря, че това последното не съм го чул.

Тя се стрелна покрай ъгъла на кухненския блок и подаде глава през сводестия вход.

— Това те забавлява, нали?

До нея достигна ниският му лукав присмех.

— Приказката за Пепеляшка, само че наопаки. Жалко, че няма пепел в камината. Непременно щях да ти заповядам да я изметеш. Ела с мен, Гордън.

Тя изгледа с отвращение подлото предателско псе, което заситни след Бърн в кабинета.

След половин час успя да спретне що-годе прилична закуска — две яйца на очи върху препечени филийки, купа с класическа овесена каша, посипана със солидна купчина кафява захар и доста малка чаша с прясно изцеден сок. За съжаление, вече отваряше вратата на старата библиотека, когато й хрумна, че можеше да се изплюе вътре.

Както и останалата част на къщата, и библиотеката не приличаше на тъмното помещение с орехова ламперия, което Шугар Бет помнеше. През отворените бели жалузи струеше светлина и се разкриваше гледка към моравата на запад от къщата. Разнообразната смесица от антики, с които бе отраснала, бе заменена с блестящи мебели от стъкло и гранит. Гордън лежеше върху килим с абстрактен десен до краката на Бърн. Наоколо се въргаляха смачкани на топки листа, които не бяха уцелили кошчето. Шугар Бет остави подноса на края на бюрото. Бърн се извърна от компютърния екран и внимателно огледа закуската през очилата без рамки в стил „Ричард Гиър“.

— Предположих, че можеш да четеш.

Все повече се уморяваше от постоянните му намеци за глупостта й.

— В кухнята нямаше никакви готварски книги, а аз не си спомням рецептата за палачинки.

— Готварските книги са върху горната лавица в килера. — Взря се подозрително в овесената каша. — Мразя овесена каша. Къде са ми печените домати?

Произнесе го томати, което прозвуча ужасно претенциозно, дори и за един англичанин.

— Зная, че официално си американски гражданин, но ако продължаваш да говориш така, много скоро ще изритат жалкия ти задник от Мисисипи. И кой нормален човек яде томати за закуска? По дяволите, аз дори на вечеря трудно преглъщам тази гадост. — Посочи купата. — А това, приятелю, са добрите стари овесени ядки „Куейкър Оутс“. Никой, по-голям от три години, не казва каша.

— Свърши ли?

— Мисля, че да. — Тя грабна купата с овесената каша заедно с лъжицата, занесе я до дивана, приседна на страничната облегалка и гребна с лъжицата в кафявата захар. — Със стафиди е по-вкусно, но не можах да намеря. Всъщност не открих и сладко от боровинки, така че онези палачинки си бяха обречени от самото начало. — Шугар Бет се наслади на топлата, успокояваща, лепкава смес. От цяла вечност не бе хапвала прилична храна, но все не й оставаше време да сготви за себе си.

Колин свали очилата а ла Ричард Гиър.

— Иди да напазаруваш продукти. Нали затова си тук? Кога те поканих да седнеш?

Шугар Бет извади лениво лъжицата от устата си.

— Първо трябва да обсъдим заплатата ми.

— Вече я обсъдихме.

— Искам повишение. — Посочи към яйцата на очи. — Яж, преди да са изстинали. Работата е там, че получаваш това, за което плащаш, а за това, което плащаш в момента, няма да получиш много.

Той огледа полупразната чаша със сок.

— Изглежда, получавам точно толкова, колкото ти струваш.

От чисто злорадство тя се наведе напред, за да му даде възможност да огледа по-добре съблазнителната падина между гърдите й.

— Нямаш представа колко струвам, приятелче.

Той не бързаше да отмести поглед, облегнат назад, и дори не си даде труд да скрие интереса си към изкусителната гледка. Накрая тя бе тази, която се почувства неудобно, и използва купата с каша като извинение, за да се изправи. Всичко това явно невероятно го забавляваше.

— Би трябвало да излагаш по-внимателно стоката си, Шугар Бет. В противен случай може да си помисля, че искаш да разширя обхвата на служебните ти задължения.

— Няма да имаш този късмет.

— Може би сега е моментът да те осведомя, че имам слабост към сговорчиви жени.

— Е, в такъв случай аз не се вписвам в картинката.

— Именно. Със сговорчивите жени аз съм безкрайно внимателен. Дори галантен.

— Но с такава уличница като мен може да се пипа без кадифени ръкавици, нали?

— Не бих те нарекъл точно уличница. Но пък аз съм доста широко скроен.

Шугар Бет с усилие потисна желанието си да изсипе овесената каша в скута му.

Новият й работодател се зае с яйцата, което й даде възможност да го огледа на спокойствие. Той не беше писан красавец като първите й двама съпрузи. Дарън беше ослепителен, а Сай красеше януарската страница в календара на каскадьорите. Но в Колин Бърн имаше нещо…

Изсечени скули, устни, твърде чувствени за дългия му остър нос. Ходилата му бяха големи, но не и груби, защото бяха твърде тесни. Шугар Бет спря поглед върху ръцете му. Би трябвало да бъдат слаби и елегантни, но изглеждаха така, сякаш бяха пригодени да копаят канали. Прониза я опасен изгарящ импулс. Може и да беше демон от плът и кръв, но в същото време бе прекалено секси за душевното й спокойствие. Очевидно, когато ставаше дума за избор на неподходящи мъже, тя не се беше отървала от старите самоубийствени инстинкти.

Погледът й се върна към силните му сръчни пръсти. Шугар Бет примигна.

— Ти си сложил онази верига на алеята.

— Това не е новост за теб.

— Не, имам предвид, че си го направил сам. Не си наел някой работник. Сам си излял бетона и си сложил стълбовете.

— Едва ли може да се нарече мозъчна операция.

— Аз отсъствах дори по-малко от два часа. Когато след това те видях, ти беше облечен с пуловер „Армани“.

— Мисля, че беше „Хуго Бос“.

— Значи, наистина умееш да си служиш с ръцете?

— А ти как си мислиш, че съм се издържал, след като ме уволниха от гимназията?

— С писане. — Ако го кажеше уверено, а не мънка, можеше да се окаже истина.

— Боя се, че умението да пиша нещо, което си заслужава да се чете, поувехна, след като ти се позабавлява за моя сметка.

Шугар Бет изгуби апетит.

— Баща ми беше зидар — поде той. — Ирландец. А майка ми — англичанка. Доста забавна история. Тя произлизаше от знатно семейство, похарчило последните остатъци от богатството си, за да подсигури изгоден брак за единствената си дъщеря. Вместо това тя се влюбила в баща ми. Сълзи, заплахи, лишаване от наследство. Всички атрибути на великата любов.

— И как е свършило всичко?

— След една година вече се мразели един друг.

Тя знаеше какво означава това.

— Наследих любовта към литературата от майка ми, но във всичко останало повече приличам на баща ми. Злобно и отмъстително копеле. Но все пак той ме научи на един полезен занаят.

— Работил си като зидар, след като си се върнал в Англия?

— Както и тук, в Щатите. Романът, който написах преди „Последната гара“, не се оказа такъв бестселър, както очаквах. За щастие, аз наистина обичам физическия труд и успявах да се изхранвам без много усилия.

Но той не е бивало да го прави, зидайки тухли, и част от бойкото й желание да се заяжда с него се стопи.

— Никога няма да ми простиш, нали?

— Да кажем, че не бързам да го направя. А сега иди да си намериш някое по-унизително занимание.

Телефонът звънна. Бърн протегна ръка, но раздразнението отново се надигна в гърдите й и тя го изпревари.

— Резиденцията на господин Бърн.

— Дай ми телефона.

— Правя ти безплатна услуга — прошепна тя.

— Трябва да говоря с Колин — заяви някаква жена от другия край на линията.

Той се пресегна към телефона, явно очаквайки най-лошото от нея. Тя се изкушаваше да му го даде, но трябваше да му покаже на какво е способна, затова се обърна с гръб към него.

— Господин Бърн работи. Какво да му предам?

— Кажете му, че Маделин се обажда. — Жената от другия край на линията не се опита да прикрие раздразнението си. — Сигурна съм, че ще пожелае да говори с мен.

— Маделин?

Шугар Бет се обърна към Бърн. Той поклати решително глава. Тя отново седна на дивана и взе купата с овесената каша, много доволна от себе си.

— Съжалявам, но ми е заповядано да не го безпокоя.

— Уверена съм, че той няма да възрази.

— Непременно ще му предам, че сте се обаждали.

— Опасявам се, че не разбирате. Аз съм Маделин Фар.

Шугар Бет смътно разпозна името на нюйоркската богаташка и светска дама и засили южняшкия си акцент.

— Наистина ли? Боже, каква чест! Нямам търпение да разкажа на приятелките ми, че съм говорила с вас лично. Моля, продиктувайте ми номера си.

Пъхна в уста поредната лъжица овесена каша, докато бясната Маделин рецитираше телефонния си номер, който Шугар Бет не си направи труд да запише.

— Готово — рече тя, когато жената от другата страна на линията млъкна, за да си поеме дъх.

— Много е важно Колин да ми се обади до края на деня.

— Ще му предам незабавно щом го видя, но са се натрупали доста съобщения от миналата седмица, на които не е отговорил. Горкичкият, работи толкова усилено, че почти не излиза от кабинета си. — Вдигна палец към Колин, за да му покаже, че може да говори на неговия жаргон винаги когато пожелае.

Ъгълчето на устните му леко потрепна.

— Постарайте се, ако обичате — сряза я жената.

— Ще се постарая — отвърна новоизпечената секретарка. — Беше ми много приятно да поговоря с вас, госпожице Фар.

Затвори и погледна тържествуващо към Бърн.

— Отбележи, че не й казах да си го начука, макар че тя очевидно е кучка. Бях любезна, даже направо й се подмазах. В същото време не поех никакви ангажименти от твое име. В случай че не си достатъчно умен, за да го осъзнаеш, държа да те осведомя, че наистина имаш нужда от грешница като мен да вдига телефона. Аз лъжа, а твоята съвест остава чиста. — Стана от дивана. — А относно повишението…

Той отпи от кафето, оставайки равнодушен към тирадата й.

— След десет дни ще дам вечеря за неколцина сътрудници от университета, които ми помогнаха за новата книга. Ще пристигне и редакторът ми, ще дойдат и още приятели, общо около трийсетина гости. Допълнително ще уточня бройката. Номерът на фирмата за кетъринг е в списъка, който съм ти дал. След това ще обсъдим колко струваш.

— Можеш да заложиш сладкия си задник, че непременно ще го обсъдим.

Тя грабна купата с овесената каша и се запъти към вратата.

Колин се заслуша в потропването на неуместно високите токчета, отдалечаващи се по коридора. Писателското му въображение можеше да бъде благословия или проклятие и точно в момента го преследваше картината на онези тесни черни панталони, впити в дупето й, и малката пеперудка, танцуваща между гърдите й. Трябваше колкото се може по-скоро да се обади във фирмата за униформи.

Каква ирония. Когато пристигна като учител в гимназията на Париш, той беше на двайсет и две и хормоните му бяха във вихъра си. Беше му нужен целият самоконтрол, за да не зяпа многобройните къси полички и стегнати гърди. Но Шугар Бет никога не го беше изкушавала. Защо сега, когато бе по-възрастен и помъдрял, не можеше да се отърси от връхлитащите го видения на голата и палава Шугар Бет в леглото му?

Трябваше да бъде по-разумен. Болезненият опит го беше научил да не се забърква в сложни отношения с жените, но понякога все още му се налагаше да се бори с инстинктите си, които го тласкаха към необикновените колоритни жени. Този случай беше точно такъв. При все това с годините бе овладял изкуството да контролира старата си слабост и сега нямаше да й позволи отново да го завладее.

От майка си Колин бе наследил глупавия романтизъм. Когато беше момче, твърде често си фантазираше как убива дракони и спасява принцеси, с което предизвикваше гнева на баща си. След няколко побоя той разбра, че е по-добре да ограничава тази част от себе си до историите, които мислено съчиняваше. Трябваше да преживее петгодишен опустошителен брак с една безнадеждно неврастенична американска поетеса с гарвановочерна коса, млечнобяла кожа и изтерзани очи, за да разбере, че никога повече нямаше да може да прояви тази тайна част от себе си някъде другаде, освен върху хартията. Отчаяно обичаше Лара, но на този свят нямаше достатъчно чувства, които да задоволят нуждата й от любов. В една дъждовна нюорлианска нощ преди девет години тя се блъсна с колата в бетонна колона под един мост, слагайки край на собствения си живот и на нероденото им дете. Това бе най-тежкият период от живота му, черен ад, погълнал го за близо две години. Тогава се закле никога повече да не преживява такъв ужас.

Още веднъж се усъмни в разумността на решението си да наеме такава изключително непредвидима и емоционална жена да работи в дома му, но желанието да отмъсти бе твърде сладко, за да му устои. Но нямаше да й позволи отново да отвлича мислите му. От сега нататък щеше да насочи всяка частица от енергията си към това, което бе смисълът на живота му — новия му роман.

От кухнята се чу тихият звук на течаща вода. Миналата вечер почти цял час съставяше списък с днешните й задачи. От месец подготвяше вечерята, и появата на Шугар Бет в дома му се превърна в истинска находка за отмъщението му. Той се усмихна и попита съвестта си дали трябва да се срамува, но романтичното момче, което някога мечтаеше да убива дракони и да спасява принцеси, отдавна се бе превърнало в циник и съвестта му мълчеше.

Шугар Бет бутна настрани списъка на Колин, без да го прочете до края, и се съсредоточи само върху основното. Както очакваше, фризерът му беше наблъскан със съдове с най-различни манджи, донесени от добрите жени на Париш, но останалата част от хладилника му беше празна като нейния. Той беше захвърлил върху дивана купчина дрехи, които трябваше да се отнесат на химическо чистене, и един пакет, адресиран до литературната агенция в Ню Йорк, който следваше да се пусне в пощата. Взискателният й работодател бе отбелязал и да вземе поръчаните книги от книжарницата. Ако успееше да свърши всичко това, може би щеше да й остане време да започне с претърсването на къщата.

Допи кафето си, остави купата с овесената каша в мивката и грабна ключовете на неговия лексус. Нямаше да хаби от своя бензин за неговите поръчки. Но се досети да остави на масата ключовете от своето волво, за всеки случай, ако му се наложеше спешно да излезе. Кой можеше да я упрекне, че не е предвидлива?

В лексуса му миришеше на скъп одеколон и охолен живот. Тя остави чантата си на съседната седалка. Вътре бе пликът със сто долара на дребни банкноти, които той й бе оставил за покупките, заедно с бележка, че ще й иска сметка за всеки цент. Подозрително копеле.

Като излезе от химическото чистене, Шугар Бет срещна бившата си съученичка Шери Уилкс, която я спря на ъгъла на улицата и я затрупа с подробно описание на всичките си здравословни проблеми, включващи киселини в стомаха, екзема и ендометриоза в начален стадий. Шугар Бет си каза, че трябва да е благодарна, задето някоя от жените в този град е благоволила да говори с нея, но срещата само я накара да се замисли колко много й липсваха горгоните. Досега не бе срещнала нито една от тях, но това нямаше да продължи дълго. Боеше се от презрението на жените, от чието приятелство се бе отказала с такава лекота.

Откри новата градска книжарница на ъгъла срещу антикварния магазин на Уини. Отстрани витрината беше украсена с африкански животни, а по средата бяха изложени последните бестселъри, биографии и богата колекция от творбите на афроамерикански писатели. Детско влакче обикаляше подредените, подписани от автора екземпляри на „Последната гара“ — умел ход за привличане вниманието на туристите. В средата на витрината с големи кафяви букви с черен кант бе изписано името на книжарницата „Джемайма Букс“. Под него, с по-малък шрифт, се виждаше надписът: Тук са добре дошли всички хора с открити сърца. Единственото, което Шугар Бет помнеше от предишната книжарница, беше надписът, че вътре не се допускат клиенти с храна или сладолед.

Когато влезе, я посрещнаха звуците на „Вариации на Голдбърг“ на Бах, в изпълнение на Глен Гулд. Две възрастни жени си бъбреха до рафта с готварските книги, млада майка с бебе прелистваше книги за отглеждане на деца, а до нея една продавачка с къдрава руса коса й даваше съвети. Някога Шугар Бет бе смятала, че нищо не ухае по-добре от рафтовете с парфюми в един магазин, но това беше, преди да открие компанията на книгите. Сега с удоволствие вдъхваше мириса на книжарницата.

Към нея се приближи слаба жена с избръсната коса, разкриваща изящната форма на черепа й. Беше облечена в прилепнало жълто горнище с дълги ръкави и дълга до средата на прасеца тясна пола от кенте[1], а около шията й висеше наниз от дървени мъниста. Дребничкото й тяло бе гъвкаво и изящно като на танцьорка. Усмихна се и се плъзна зад касата.

— С какво мога да…? Виж ти… — Жената повдигна вежди. — Виж ти, виж ти, виж ти.

Двете навярно бяха връстнички, така че сигурно бяха ходили заедно на училище, но Шугар Бет не я позна. Белите и черните деца не общуваха много помежду си, макар че би трябвало да се разбират добре благодарение на политиката на баща й да назначава чернокожи на работа във фабриката за прозорци. Въпреки че в много отношения Грифин Кеъри беше привърженик на традициите на Юга, в същото време имаше доста либерални възгледи и използваше икономическото си влияние за подобряване на отношенията между двете раси. Съвременният Париш със сравнително проспериращата афроамериканска общност и четирийсет и пет годишната история на сътрудничество между двете раси бе награда за неуморните му усилия.

Шугар Бет се приготви за най-лошото.

— Боя се, че не си спомням коя сте.

— Не се учудвам. Аз съм Джуъл Майърс.

— Джуъл? — Не можеше да повярва, че тази красива жена бе Джуъл Майърс, мърлявата мъжкарана, дъщерята на Ели, икономката на Диди. — Аз… ъ… не те познах.

— Пораснах, докато те нямаше — засмя се жената. — Станах радикална феминистка лесбийка.

— Сериозно? Интересно поприще за една девойка от Мисисипи.

Една клиентка попита нещо Джуъл, давайки възможност на Шугар Бет да се окопити и ориентира, преди Джуъл да се обърне отново към нея. Дълго оглежда Шугар Бет от главата до петите.

— Някога се обличах с твоите стари дрехи. Мама ги преправяше, за да ми станат.

— Не си спомням.

— Ти никога не каза и дума за това. Година след година ходех на училище в старите ти рокли, но ти никога не ми се подигра.

— Не бях пълна гаднярка.

— Скъпа, ти беше най-голямата кучка в училище. Ако представлявах заплаха за теб като Уини, навярно щеше здравата да ми вгорчиш живота. Макар че, справедливостта изисква да призная, че рядко тормозеше черните момичета. Само ако се държаха нагло. С какво мога да ви помогна, госпожице Шугар Бет Кеъри?

Шугар Бет се огледа и когато заговори, не успя да прикрие мечтателната нотка в гласа си.

— Би могла да ме назначиш на работа. Обичам книжарниците.

— Боя се, че нямам нужда от помощник. Освен това назначавам само лесбийки и членове на други преследвани и тормозени малцинства. — Ухили се и огледа преценяващо дантелената блуза на Шугар Бет. — Не си лесбийка, нали?

— Досега не съм била. Което не означава, че не бих преосмислила сексуалната си ориентация, ако ми се предостави изгодна възможност за работа.

Джуъл прихна — доста гръмък смях за една толкова дребничка жена.

— Значи търсиш работа?

— Формално, не. Но настоящият ми работодател е безсърдечно копеле и съм готова да му духна под опашката в мига, в който изскочи нещо по-добро.

— Тук всички харесват Колин.

— Новините бързо се разнасят.

— Мнозина едва не се пръснаха от смях. Дори аз, напълно справедлива и безпристрастна личност, която няма причина да те мрази, го намирам за забавно. Знаеш ли, че тъкмо Колин ми помогна да получа стипендия за колежа? Членовете на училищния съвет не си мръднаха и пръста.

— Добре де, той е истински светец. — Шугар Бет отново се озърна тъжно. — Трябва да взема книгите, които е поръчал. Каза да ги запишеш на сметката му. Добави и няколко викториански романа на Джорджет Хейър.

— Колин обикновено не чете подобна литература.

— Разширява кръгозора си.

Шугар Бет последва Джуъл, която се насочи към рафтовете с бестселъри. Книжарница „Джемайма Букс“ беше уютна и добре заредена с разнообразни и интересни книги. От рафтовете висяха индексни указатели — картончета, върху които Джуъл ръчно бе написала кратка рецензия за конкретната книга. Удобните кресла подканваха клиентите да поседнат и разгледат някоя книга. Само разделът за детските книги беше занемарен.

— Книжарницата е страхотна.

— Имам късмет. Въпреки туристите, които постоянно идват. Париш е твърде малък, за да привлече вниманието на големите вериги.

— Откъде идва името „Джемайма Букс“?

— „Джуъл“ също като „джем“ означава скъпоценност, бижу.

— Да, но Джемайма[2]?

— Обичам да се заигравам с имената на прочути жени афроамериканки. Първоначално смятах да нарека книжарницата „При мами“, но майка ми едва не получи удар. Между другото, благодаря за съболезнователната картичка, когато тя почина.

Двете поговориха още малко за книги. Джуъл предпочиташе романи със социална насоченост, но не се ограничаваше само с тях и Шугар Бет можеше цял ден да я слуша и да ходи по петите й. В книжарницата влязоха още клиенти. Джуъл поздравяваше всички по име, с изключение на туристите. Посочи една книга от испански автор, която препоръча на Шугар Бет да прочете, както и наскоро излязъл дамски роман, който се харчеше като топъл хляб и явно щеше да стане бестселър. Шугар Бет се чувстваше толкова добре да е с някого, който не се отнасяше враждебно с нея, че едва устоя на желанието да се хвърли на шията на Джуъл и да я умолява да й стане приятелка. Което за пореден път доказваше докъде може да те доведе самотата.

Джуъл издаде касова бележка и смигна дяволито на Шугар Бет, когато й връчи пакета с книгите.

— Кажи на Колин, че му пожелавам да се наслади на романите на Джорджет Хейър.

— Непременно ще му кажа. — Шугар Бет си играеше с дръжката на чантата, после премести пакета от едната ръка в другата и когато заговори, се опита тонът й да прозвучи небрежно: — Ако някой път ти стане скучно и искаш да пийнеш чаша кафе, обади ми се.

— Добре — отвърна Джуъл без особен ентусиазъм, но не беше и враждебна.

Шугар Бет бе чувала, че стават чудеса, макар че на нея досега не й се бяха случвали.

Погледна часовника си и се качи в колата. Имаше да направи още покупки, но се бе задържала в книжарницата по-дълго, отколкото трябваше, така че по-добре бе да ги остави за утре.

Както се оказа, доста мъдро решение, защото неприятностите я дебнеха в имението на Херцога. Негова светлост явно беше станал много неспокоен и нервен, докато чакаше завръщането на смирената си икономка…

[1] Пъстър африкански десен от втъкани цветни ивици, копринени и памучни. — Бел.прев. ↑

[2] Персонаж от комедийно-музикални представления в Америка в края на XX в. — Бел.прев. ↑

7

„— Безсрамница! — извика той гневно.

— Глупости! Просто сте ядосан, защото взех един от конете ви! — отвърна тя.“

Джорджет Хейър, „Великолепната Софи“

— Къде беше, по дяволите?

Колин нахлу в кухнята, следван по петите от Гордън. Шугар Бет тъкмо поставяше последната кесия с продукти върху плота.

— Изпълнявах поръчките ви, ваша скапана светлост.

— Взела си колата ми.

— Да не би да очакваш, че ще ходя пеша?

— Очаквам да вземеш своята кола.

— Твоята повече ми харесва.

— Не се и съмнявам. — Той се надвеси застрашително над нея. — Също както аз харесвах чисто новото ти червено камаро, което караше в гимназията. Обаче това не е било основание да се метна в него и да отпраша нанякъде, нали?

— Обзалагам се, че ако бях оставила ключовете, щеше да го задигнеш. Онази трошка, която караше, бе истински срам и позор.

— Точно заради това можех да си позволя да я купя. — Той взе ключовете от плота и ги прибра в джоба си. — Къде ми е обядът?

— Аз пък си мислех, че прочутите писатели обикновено пият обяда си.

— Не и днес. Вече е два часът, а единственото, което съм погълнал, са чаша кафе и две изстинали яйца на очи.

— Нямаше да са изстинали, ако ги беше изял веднага, както ти казах.

— Спести ми поученията на нахална прислужница.

— Чудесно. — Тя тръшна пакета с ориз върху плота. — По дяволите, остави ме сама и ще ти донеса обяда веднага щом бъде готов.

Той я изгледа ледено.

— Сега пък сме враждебни?

— Враждебна или нахална — това е всичко, между което можеш да избираш.

— Нека ти напомня, че едно от задълженията ти е да ми приготвяш обяда, който очаквам да бъде сервиран в подходящо време. — Обърна й гръб, слагайки край на дискусията, но вместо да се върне в кабинета, отиде в остъклената стая и се излегна на голямото кресло до прозорците — самата гъвкава грациозност в съчетание с подчертано недоволство.

Тя го изучаваше крадешком, докато прибираше в хладилника малотрайните продукти. Колин потропва известно време с пръсти по облегалката на креслото, скръсти глезени, после изпъна крака. Докато прибираше лука в килера, й хрумна, че не само поведението й го притеснява. Вдигна една кесия, паднала на пода.

— Може да не знаеш, но освен че беше каскадьор, покойният ми, недостатъчно оплакван съпруг Сай Загурски се смяташе и за автор на песни.

— Не думай.

— В стил долнопробно кънтри. Сай обикновено беше сладурче, дори и когато се напиеше, което, трябва да призная, се случваше почти постоянно. Но пиян или трезвен, в мига, в който творческото му вдъхновение секнеше, започваше да ми крещи.

— Към коя точно част от този разговор трябва да проявя интерес? — попита високомерно той, но не помръдна от креслото.

Докато подреждаше портокалите в купата, Шугар Бет се поздрави мислено, задето бе придобила, макар и минимални, познания за човешката природа.

— Разкажи ми за новата си книга.

— Коя по-точно?

— Тази, която те кара да се държиш като гадняр, Бог да благослови каменното ти сърце.

Той облегна глава на облегалката на креслото и въздъхна.

— В определени периоди би могла да е всяка от книгите ми.

— Всяка? — Тя разкъса целофана на двойната опаковка десерти „Туинки“, извади единия и отиде при него. — Аз зная само за „Последната гара“, а ти каза, че си написал и друг роман, но е било отдавна. А след това?

— Продължението на „Последната гара“. Свърших го през юли. Заглавието е „Отражения“, ако те интересува.

Действието на романа „Последната гара“ свършваше през шейсетте, а щом „Отражения“ беше продължение, значи, най-вероятно родителите й бяха главните герои. Имайки предвид чувствата на Бърн към Диди, Шугар Бет реши, че трябва на всяка цена да прочете романа.

— Кога излиза?

— След около два месеца.

— Съдейки по заглавието, основните роли са разпределени между родителите ми и фабриката за прозорци „Кеъри“.

— Без фабриката Париш щеше да загине още в началото на шейсетте, както много други малки южняшки градове. Обядът ми готов ли е?

— Почти. — Тя отхапа от десерта и смело се спусна към опасността, като се настани грациозно на малкия паянтов плетен стол до него. — И какво си правил от юли месец насам?

— Пътувах. Събирах материал за новия си роман. — Той се изправи и отиде до прозорците. Широките му рамене засенчиха слънцето. — Семейна сага. От години възнамерявам да я напиша.

Шугар Бет си спомни смачканите листа, пръснати на пода в кабинета му.

— И как върви?

— Началото на една книга винаги е трудно.

— Не се и съмнявам.

— Най-общо казано, това е историята на моето семейство. Три поколения от британската аристокрация и три поколения бедни ирландци.

— И съдбите им се пресичат, когато дъщерята на знатното семейство се влюбва в сина на зидар?

— Нещо такова.

— Писането на художествена проза е голяма промяна.

— Само защото станах известен с документалистика, не означава, че не мога да пиша романи.

— Разбира се. — Тя не се изненада от отбранителния му тон. Беше пожънал огромен успех с документалната си книга за малкия град, но първата му творба, роман, се бе провалила. — Май не страдаш от излишно самочувствие.

Той се взря в десертното блокче.

— Това органична храна ли е?

— Предполагам, че не. — Шугар Бет облиза с език част от крема.

Колин застина. От начина, по който погледът му се задържа върху устните й, тя разбра, че той не беше равнодушен към нея, независимо дали го искаше, или не. Тя винаги се бе чудила на онези жени, които не знаеха как да възбудят един мъж, тъй като това й се удаваше без усилия. После един прекрасен ден осъзна, че умните жени разчитат на мозъка си, за да успеят в този свят, а не на секса. Страхотно прозрение, а?

Но понякога се налагаше да се възползваш от това, с което те е дарил Господ, затова тя продължи чувствената игра с десерта, но дискретно — без никаква пошлост — само няколко леки завъртания на езика, за да покаже на този арогантен англичанин, че не може да я уплаши. Или поне не много.

Погледът му не се откъсваше от устата й.

— Обичаш опасните игри, нали, Шугар Бет?

— Ние, уличниците, обичаме да се развличаме.

Той й се усмихна загадъчно, сетне се извърна от прозореца. Тя очакваше, че ще се върне в кабинета си, но вместо това Колин влезе в кухнята и започна да оглежда продуктите, които още не беше прибрала.

— Очевидно не си прочела инструкциите ми да купуваш само биопродукти.

— По дяволите, ти май си сериозен. Мислех, че е някакъв тест, за да провериш дали мога да мисля самостоятелно, а не сляпо да следвам нелепите заповеди.

Той я удостои с поредната порция надменно повдигнати вежди. Шугар Бет дояде десерта и се запъти към кухнята.

— Доколкото си спомням, желанията ми бяха пресни продукти, и по възможност органични. Пълнозърнест хляб, риба, ядки, йогурт. — Взе опаковка вишневи захаросани пръчици „Туизлър“. — Диетата ти е доста нездравословна.

— Ядох овесена каша на закуска.

— Несъмнено първата ти прилична храна, откакто си дошла. При това изсипа почти цял пакет кафява захар отгоре й.

— Трябва да имам сили. Шефът ми е по-жесток и от надзирател на роби.

Колин зърна торбата от книжарницата на Джуъл и загуби интерес към продуктите. За нещастие, първо извади един от романите на Джорджет Хейър. Тя го грабна от ръката му.

— Идеален пример за дребните кражби на слугите, които изтъкнахте, ваша светлост, за да оправдаете скъперничеството си.

Той погледна касовата бележка.

— Забелязах.

Прелисти една от книгите, които бе поръчал. Тя го наблюдава известно време.

— Ако имаш нужда от помощ за онази глава, която се опитваш да напишеш — тази, заради която си в такова жизнерадостно настроение — само ми кажи. Бликам от идеи.

— Мога да си представя.

Трябваше да спре дотук, но тя все още не се бе научила да обуздава склонността си към крайности.

— Например сигурна съм, че мога да напиша страхотна секссцена.

— Ще го имам предвид.

— Разбира се, смяташ да включиш много секссцени, нали? Едва ли очакваш един роман да се продава без тях.

Погледът му се плъзна под ключицата към гърдите й. Този мъж разбираше от женско тяло.

— Ти знаеш много за писането на романи, така ли?

— Но не съм специалист по лесбийски сцени. Ясно ми е колко много го обичат мъжете, но в тази страна жените купуват повечето книги, а подобни истории не ни палят. — Замисли се за Джуъл. — Макар че предполагам, ако напъхаш някоя и друга сцена, няма да навреди.

— Да напъхам? Интересен начин на изразяване.

— Винаги съм имала дарбата да се изразявам. — Шугар Бет се заигра с тюркоазната пеперуда между гърдите си. — Лично аз бих искала някой да напише сцена за една жена с двама мъже. О, по дяволите, нека да са трима.

— Предполагам, че за това са измислили порното.

— Сякаш всички онези лесбийски сцени, които смяташ да напишеш, не са порно.

— Изобщо не смятам…

— Разбирам. — Тя махна с ръка пренебрежително. — Хетеросексуалните мъже винаги се чувстват застрашени, когато в леглото има повече от един мъж. Но нищо особено няма да стане, ако жената остане по средата.

— От личен опит ли съдиш?

— Ако ти разкажа, ще наруша цялата мистерия — отвърна му тя с усмивка, достойна за кралица на красотата. — А сега се махни и ме остави да работя на спокойствие.

Вместо да напусне кухнята, той седна на ниското столче до плота и се зачете в книгата.

Непристойни сцени в леглото се заредиха в съзнанието й, в които двамата с Колин лежаха голи един до друг. Добави и Джордж Клуни, а после, за да е по-смешно, и Хю Джакман. Полюбува се за кратко на тази игра на въображението си, но много скоро й стана ясно, че не й харесва това, което си представяше. Вместо да се възхищават на голото й тяло, Джордж и Хю си бъбреха за футбол. Опита се да построи наново цялата сцена, но двамата актьори се оказаха заклети фенове и преди да се опомни, я зарязаха, за да гледат мача на „Чарджърс“ от Сан Диего. Което означаваше, че двамата с Колин останаха сами. Чисто голи.

Зърната й се напрегнаха. За щастие, той така се бе вглъбил в книгата си, че нищо не забеляза.

От смъртта на Емът бе изминала само една година, а тя вече се отдаваше на сексуални фантазии за човека, когото ненавиждаше до дъното на душата си. Типично за нея. Точно когато си мислеше, че е поумняла, старите й мазохистични навици се пробудиха и затропаха на вратата с надеждата да си я върнат.

Шугар Бет, обещай ми, че няма да си губиш времето да скърбиш за мен. И без това живя като монахиня по-дълго, отколкото ми се иска да си призная.

Но не беше чак толкова дълго. През всичките изминали месеци тя си припомняше някога силното тяло на Емът, стопено от болестта, и някогашната й любов, примесена с ярост, отново я изпълваше.

Защо се разболя, дърто магаре? Да не говорим за това, че умря. Нуждая се от теб, не го ли разбираш?

Той беше любовта на живота й и понякога болката ставаше непоносимо мъчителна.

Колин все пак стана и се върна в кабинета. Тя му отнесе обяда — сандвич с пълнозърнест хляб и като допълнително наказание голяма купа с бобови кълнове. Той пишеше на клавиатурата, затова тя остави подноса в ъгъла на бюрото, без да прекъсва работата му.

В списъка на задълженията й се посочваше, че веднъж седмично той ползва услугите на специална фирма за почистване на домовете, но тя трябваше да разтребва след него, което включваше и оправянето на голямото му аристократично легло, и почистването на царствената му баня. Понеже и двете дейности й осигуряваха възможност да претърси помещенията, младата жена се качи на горния етаж. На Гордън му бе омръзнал скучният живот, който можеше да му осигури един писател, затова се затътри след нея.

Розовите тапети на цветя на Диди бяха сменени с опушена боя, а върху стените от двете страни на прозорците на площадката бяха монтирани модерни медни свещници. Когато се качи по стълбите, тя погледна надясно и видя малки промени — следи от пребоядисване, нови корнизи, друго осветление, изящна стоманена скулптура върху постамент от матово стъкло. Но отляво всичко бе променено. Вместо коридора, водещ към отделните спални на Диди и Грифин, свод в неокласически стил оформяше ниша с двойна врата. Шугар Бет не можеше да повярва на очите си! Старата врата към тавана, която някога се намираше в края на коридора, вече не съществуваше!

Тя се спусна към господарския апартамент — просторно помещение с арки, картини и лъскави мебели, сред които огромно легло с четири метални колони. Най-близката врата водеше до баня с размерите на катедрала. През втора врата се влизаше в разкошна, ухаеща на кедър гардеробна от две помещения, с пейка от тиково дърво. Шугар Бет трескаво огледа навсякъде, но не можа да открие никакъв достъп до тавана, затова се насочи към другото крило.

Бившата й спалня заедно със старата стая за ръкоделие бяха превърнати в модерна зала за фитнес. Наблизо имаше още една спалня за гости, в която бе устроен малък кабинет, пълен с книги, а третата спалня бе превърната в луксозен салон. Шугар Бет огледа всички шкафове и килери, отмести няколко ракли, претърси всеки ъгъл.

Вратата към тавана беше изчезнала.

Райън не успя да заспи до полунощ. Събуди се малко преди пет. За днес имаше насрочена среща с представителите на Федералната агенция за безопасност на труда и искаше да бъде във форма, но през последните две седмици страдаше от безсъние. А би трябвало да спи като младенец. Животът му беше прекрасен — имаше семейство, което обичаше, интересна работа, красива къща, добри приятели. Би трябвало да се чувства най-щастливият човек на земята.

Уини въздъхна тихо в съня си и се сгуши до него. От нея се разнасяше лекото ухание на парфюма, който бе капнала в ямката на шията си, преди той да се прибере от работа. Тя винаги обръщаше внимание на такива подробности: грижеше се косата й да е безупречно сресана, а гримът — свеж. Другите мъже се оплакваха, че жените им се занемаряват, но Уини с всеки изминал ден ставаше все по-хубава. Беше идеална във всяко едно отношение: умна, мила, любяща.

Толкова различна от Шугар Бет, която беше капризна и претенциозна, темпераментна, суетна и разглезена. Но в същото време великолепна, умееше само с едно потрепване на клепачите да го запрати от висините на екстаза до дъното на отчаянието и отново да го извиси до върховна наслада. Когато разби сърцето му, Райън мислеше, че ще умре от мъка, и единствено обожанието в очите на Уини бе балсам за раните му.

В съня си тя обви ръка около бедрото му. Беше гола. Почти винаги спеше така. Винаги изпълнена с желание. Винаги на разположение. Той още не можеше да повярва на късмета си. Наистина понякога му се искаше тя да не се старае толкова много, но това бе само защото се чувстваше виновен, тъй като знаеше, че тя влага в брака им много повече, отколкото той. Но какво можеше да предложи, когато съпругата му вече бе помислила за всичко?

Нямаше да може да заспи, затова стана от леглото, но Уини, както обикновено, тутакси го усети.

— Какво има?

— Ще отида да потичам. — Като грижовен съпруг, Райън придърпа одеялото върху голото й рамо и облече анцуга. Още беше тъмно, за да тича, затова реши да отметне малко бумащина.

Като излезе в коридора, видя, че Джиджи бе окачила нов плакат върху вратата на спалнята си, макар че й бяха казали да държи подобни шарении в стаята си. Напоследък бе започнала да разпитва за Шугар Бет. Джиджи я наричаше Тази, Чието Име Бе Забранено Да Се Произнася по аналогия с името Вие-знаете-кой на злия Волдемор в книгите за Хари Потър. Умница.

Те никога не се бяха опитвали да крият истината от нея, така че дъщеря им знаеше за роднинството между Уини и Шугар Бет, но сложните им отношения бяха трудни за проумяване от една тринайсетгодишна тийнейджърка. Райън предполагаше, че любопитството на Джиджи е напълно естествено, но напоследък я бе обзел бунтарски дух и въпросите й го изнервяха. Тя беше напълно способна да спре Шугар Бет на улицата и да й отправи същите въпроси, които задаваше и на него. Наложи се да й забрани да има всякакъв контакт с нея.

Да можеше някой да направи същото и за него.

Когато стана време да тръгва за работа, Райън отново бе възвърнал самоконтрола си. С влизането си във фабриката се озова в обновеното триетажно фоайе в стил Арт деко. Така и не можа да свикне с факта, че на трийсет и три години бе главен изпълнителен директор в компанията, в която родителите му се бяха трудили цял живот — майка му като деловодителка, а баща му като бояджия. Той бе заслужил поста си, както и уважението на служителите с усърдие и преданост в работата и никога не бе приемал нищо за даденост.

Във фабриката почти нямаше трудови злополуки и срещата с представителите на Федералната агенция за безопасност на труда вървеше добре, когато по време на обиколката из цеховете секретарката му го дръпна настрани, за да му каже, че го търси директорката на училището на Джиджи. Ева никога не му се бе обаждала по време на работа и затова той се извини и отиде да говори от кабинета на началника на склада на готовата продукция.

— Ева, Райън се обажда. Какво се е случило?

— Джиджи е при мен. Трябва веднага да дойдеш.

— Тя добре ли е?

— Да. Но китката на Челси Кийфър е счупена. Джиджи я блъснала в шкафчето.

— Джиджи никога не би направила такова нещо. — Той подпря бедро на бюрото и през прозореца се втренчи в товарната платформа. Крейг Уотсън, един от заместниците му, бе продължил обиколката, но той не беше запознат с новите правила по безопасност и Райън трябваше да се върне. — Челси е най-добрата приятелка на Джиджи. Сигурен съм, че е станало недоразумение. Обади се на Уини. Тя ще се погрижи за това.

— Уини ще е в Мемфис през целия ден. Ти трябва да дойдеш.

Беше забравил, че Уини трябваше да купува стока. Той се премести, за да вижда по-добре през прозореца.

— Сега не мога да изляза, но към пет един от двамата ще дойде при теб. — Ако Уини не се е върнала дотогава, щеше да размести графика си. Това щеше да причини неудобство, но някак си щеше да се справи.

— Това не може да чака толкова дълго. Джиджи се държи агресивно, а майката на Челси е бясна. Заяви, че ще подаде жалба в полицията.

— Жалба в полицията?

— Да, Райън, жалба в полицията. Веднага ела тук.

Джиджи никога не беше виждала баща си толкова ядосан. Кокалчетата на пръстите му, стискащи волана, бяха побелели, а мускулите на челюстта му играеха. Никога не я бе удрял, но и тя никога не бе правила нещо толкова лошо, затова си помисли, че може би му се иска да я набие.

Той не й бе проговорил, откакто излязоха от кабинета на директорката. Част от нея искаше той да се разкрещи, за да приключат с това, но останалата част предпочиташе колкото е възможно по-дълго да се отложи разправията. Всъщност никога не бе имала намерение да чупи китката на Челси.

Само при мисълта за това стомахът я присви. През цялата седмица Челси се бе държала като абсолютна кучка, може би защото постоянно се караше с майка си, но това все пак не беше причина да заявява на Джиджи, че отново е започнала да вири нос като надута снобарка само защото е богаташка щерка. Накрая Джиджи толкова побесня, че изтърси на Челси, че е надебеляла, което си беше чистата истина. Челси се разкрещя, че мрази Джиджи, както и всички останали в училище, след което Джиджи я бутна. Не искаше да я нарани, а само малко да я блъсне, но вратата на шкафчето беше отворена, Челси падна отгоре й и си счупи китката. И сега всички обвиняваха нея.

Парчето пица, което бе изяла на обяд, се надигна в гърлото й. В ушите й продължаваше да отеква звукът, който Челси издаде, когато китката й се счупи, онзи задавен писък. Джиджи преглътна, за да избута парчето пица надолу.

Когато баща й най-сетне влезе в кабинета на директорката, Джиджи бе толкова изплашена, че майката на Челси ще подаде жалба в полицията, че й се искаше да се хвърли в прегръдките му и да се разплаче, както когато беше малка. Но той дори не я погледна, както не я гледаше и сега.

Госпожа Уайтстоун наказа Джиджи с отстраняване от занятия до края на седмицата и й нареди да излезе навън, за да изчака, докато възрастните разговарят. Майката на Челси винаги бе харесвала бащата на Джиджи. Дори можеше да се каже, че малко флиртуваше с него, което Джиджи намираше за отвратително, но сега това бе от полза, защото накрая спря да крещи. Обаче, когато излезе от кабинета, баща й изглеждаше като човек, който иска да убие някого, и това според Джиджи съвсем не беше майката на Челси.

Съучениците й винаги твърдяха, че е голяма късметлийка да има такива млади родители, защото още не били забравили какво е да си тийнейджър. Но изглежда, баща й в момента изобщо не си спомняше, че е бил тийнейджър. В гърдите й се надигна негодувание. В гимназията баща й е бил най-популярното момче. Беше го прочела в годишника на випуска му. А майка й никога не се бе забърквала в неприятности. Е, Джиджи не беше като тях.

Повече нямаше сили да понесе тишината в колата и се протегна да включи радиото.

— Не пипай радиото. — Обикновено двамата слушаха музика заедно, но съдейки по тона му, това явно никога повече нямаше да се случи.

— Челси започна първа.

— Не желая да слушам.

— Знаех си, че ще бъдеш на нейна страна.

Той я изгледа студено.

— Предлагам да си държиш устата затворена.

Тя се опита, но всичко беше толкова несправедливо, и се чувстваше нещастна, задето той не я прегръща с познатата успокояваща мечешка прегръдка, за да й каже, че всичко ще бъде наред.

— Всичко това е, защото аз не съм идеална, както сте били вие с мама!

— Станалото няма нищо общо с майката ти или с мен. Бедата е в това, че ти от месеци постоянно се цупиш като разглезено момиченце, а днес дори си нападнала физически приятелката си. Имаш късмет, че майка й реши да не подава жалба срещу теб. Действията винаги имат последствия, Джиджи, и повярвай ми, теб те очакват доста сериозни.

— Ти веднъж си счупил ключицата на свой приятел. Сам ми го каза.

— Това беше по време на футболен мач!

— Но не те оправдава.

— Нито дума повече!

Вечерта, когато майка й се прибра у дома, я накараха да седне в гостната. Говореше най-вече баща й, подчертавайки колко са разочаровани от нея и колко сериозна е постъпката й. Тя все чакаше баща й да й каже, че макар да е извършила нещо лошо, той винаги ще я обича, ала така и не го дочака.

— Две седмици без телефон — заяви накрая майка й. — Няма да гледаш телевизия и няма да излизаш сама, само с някой от нас.

— Това не е честно! Вие дори не харесвате Челси. Винаги сте казвали, че ми влияе зле. Затова пък обичате Кели Уилман!

Баща й не обърна внимание на избухването й.

— Освен това ще залягаш здравата на уроците, за да не изоставаш от занятията, които ще пропуснеш, докато не ходиш на училище.

Голяма работа, сякаш нямаше и без това да навакса за три секунди.

— Освен това ще се извиниш на Челси — додаде майка й.

Джиджи скочи.

— Тя първа трябва да ми се извини! Тя започна всичко.

— Не подлежи на обсъждане. Ти си й счупила китката.

— Но аз не исках!

Ала и двамата останаха глухи за протестите й. Отново започнаха с лекцията си, без да разбират, че Джиджи и без това се чувстваше като пълен боклук и нямаше нужда и други да й натякват колко е лоша. Родителите й напълно бяха забравили какво е да си тийнейджър, а и освен това тях никой не ги беше мразил така, както съучениците й мразеха нея. Родителите й бяха идеални. Тя не приличаше на тях. Тя беше…

Тя беше като леля си.

Думата се изтърколи в главата й като голяма блестяща мраморна топка. Леля. Джиджи нямаше много роднини: баба Сабрина и баба Галантайн, чичо Джеръми, но той беше много по-голям от баща й и никога не се беше женил. Оставаше само още един човек. Шугар Бет Кеъри може и да й беше само наполовина леля, но все пак…

Горгоните си говореха много за нея, когато си мислеха, че Джиджи не ги чува, за това, как всички й целували задника в гимназията. Веднъж тя чу Колин да казва, че Шугар Бет била едно от най-умните деца в класа, но горгоните не му вярваха, защото оценките й винаги били ниски. Но Колин бе виждал оценките от контролните на всички, така че знаеше най-добре.

Шугар Бет щеше да разбере какво преживява Джиджи. Но бащата на Джиджи й беше забранил да говори с нея. Каза й, че дори да я срещне на улицата, не бива да я поздравява, защото той много добре познаваше дъщеря си и знаеше, че тя няма да се ограничи само с едно „здрасти“, а никой не искаше отново да разравя стари истории.

Но това не беше стара история. Това беше животът на Джиджи. Имаше нужда да поговори с някой, който ще я разбере. Дори до края на живота й да й забранят да излиза от къщи.

8

„Сега ми принадлежиш — духом и телом.“

Джорджет Хейър, „Старите сенки“

— Какво правиш тук? — Гласът на Колин й подейства като струя студена вода.

— Оправям леглото ти.

— Е, иди да оправяш нечие друго легло.

— Май отново си забравил да си наденеш щастливата усмивка?

Тя изпъна крака, стъпи с единия на пръсти, а другия сгъна в коляното и се протегна по дължината на леглото, давайки му възможност да оцени чувствените извивки на дупето й. Това бе единственото оръжие, което й бе останало, и през деветте дни, откакто работеше за него, тя го използваше колкото бе възможно по-често. И какво, ако сексуалните й номера я караха да усеща присъствието му много по-осезателно, отколкото й се искаше? Той не знаеше за това. Или знаеше? Точно това бе предизвикателството на сексуалните игри — никога не можеш да бъдеш сигурен кой кого разиграва.

Меко казано, беше доста неприятно да живееш със стария си учител по английски, особено когато този учител не беше толкова стар и имаше страхотно тяло: висок и строен, широкоплещест, с тесни бедра. Да не говорим за мозъка. Бяха минали доста години, преди да се заинтригува именно от тази част на мъжа, но след като най-сетне бе придобила този навик, нямаше намерение да се отказва.

Без да бърза, оправи и последната възглавница. Официалната вечеря бе предвидена за утре и камионът на компанията за мебели под наем скоро щеше да пристигне. Въпреки че трапезарията във „Френчманс Брайд“ бе доста просторна, не беше достатъчно голяма, за да побере трийсетте гости, които Бърн бе поканил, и Шугар Бет бе наела по-малки маси, които да разположи на долния етаж. Неговият агент и редакторът щяха да долетят от Ню Йорк, но той бе събирал материали за книгата си в „Оле Мис“, затова повечето от гостите щяха да пристигнат от Оксфорд.

Но не всички.

— Колко местни си поканил? — Той не й бе показал официалния списък с гостите и тя не можеше да се успокои, докато не разбереше дали няма да бъде принудена да обслужва някого, когото искаше да избегне.

— Вече ти казах. Две от местните библиотекарки, които не познаваш. Както и Арън Лиъри и съпругата му.

Арън беше настоящият кмет на Париш. Двамата бяха учили в едно училище, но тъй като той беше президент на клуба по шахмат и чернокож, се движеха в различни кръгове. Тя си го спомняше като мило и старателно момче и навярно не се бе опитвала да му прави номера. Унизително бе да прислужва на съученик, но тъй като той беше кмет, можеше да го преглътне.

— Коя е съпругата му?

— Чарис. Много мила жена.

— Престани да го усукваш.

— Вече водихме този разговор.

Шугар Бет се засуети около ъгъла на завивката.

— Името Чарис нищо не ми говори.

— Мисля, че е от Джаксън.

— Защо не започна с това?

— Извинявай. Да не би неволно да си останала с впечатлението, че искам да улесня живота ти?

— Просто ми се струва странно, че нямаш повече приятели в Париш. Но като се замисля, не е странно.

Той свали часовника си.

— Утрешното събиране е делова вечеря.

— Зная. За да благодариш на всички, които са ти помогнали за „Отражения“. Но хората в града, които са ти помогнали, не са ли повече, отколкото в Оксфорд?

— Леля ти почина, Ханк Уидърс е в болница, а госпожа Шейбли е на гости при дъщеря си в Охайо. Може ли да приключим с този разговор?

Започна да разкопчава бавно ризата си. Като служител, отговарящ за прането му, тя вече знаеше, че той не носи потници, както и че предпочита разноцветни маркови боксерки. Знаеше прекалено много за него.

— Можеш поне да почакаш първо да свърша с разтребването, а след това да се събличаш. — Говореше троснато, но никак не й се нравеше неоспоримият факт, че присъствието му караше мръсницата в нея да излезе от комата си.

— Това притеснява ли те?

Мъжкият стриптийз продължаваше, копче след копче, а погледът му не се откъсваше от нея.

— Само защото видях книгата, която четеш.

Ризата бе разкопчана докрай.

— За коя книга говориш?

— „Еротичният живот на викторианския джентълмен“. Голям джентълмен, няма що. По-скоро прилича на уличен пес. Има цели глави, посветени на господарите и прислужничките.

Той пъхна палец в колана на панталоните си. Изглеждаше арогантен и опасен.

— Смяташ, че може да ми хрумнат някои идеи, така ли?

— Зная, че са ти хрумнали. Отбелязал си местата.

Той се изсмя и изчезна в дрешника. Харесваше й тази стая — екстравагантният разкош на полираните лавици от черешово дърво, оловните конзоли, спретнато подредените чекмеджета, закачалките и преградите, уханието на вносни платове и високомерен лукс.

— Просто провеждам едно изследване — обади се той отвътре. — А ти защо си ровила в кабинета ми?

— Събирах боклуците ти. — И тършуваше за ръкописа на „Отражения“, макар че не смяташе да му го признава. Шугар Бет оправи абажура на лампата. — Главата, посветена на търга на девствениците, е отвратителна.

— Хайде, хайде, май наистина си вреш носа навсякъде.

— Имам нужда от интелектуално стимулиране. Тази работа просто ще ме умори от скука. — Той не бе затворил вратата на дрешника, затова тя се приближи и надникна. — Не смятам, че правиш някакво разследване. Мисля, че просто си извратеняк.

— Каква груба дума. Къде са ми спортните шорти?

Той все още беше с панталоните, но ризата бе изчезнала. Шугар Бет се зачуди как онзи мършав млад мъж, когото помнеше от гимназията, се бе превърнал в такъв великолепен мъжкар? Колин подпря ръце на хълбоците и тя осъзна, че чака отговора й.

Шугар Бет облиза устни.

— Нямам представа. — Шортите бяха върху полицата, където ги бе оставил, но тя не смяташе да му улеснява живота повече, отколкото изискваха задълженията й. Видя колана му, преметнат върху пейката от тиково дърво в средата на дрешника. Той беше спретнат и подреден и Шугар Бет подозираше, че не разхвърля, защото не обичаше после да разтребва. — Мислех, че тренираш само сутрин.

— И следобед, ако пожелая.

— Днес искаш да тренираш, защото си блокирал творчески, нали?

— Нямаш ли работа? Например да чистиш и търкаш някоя мръсотия?

— Изхвърляш толкова много листа, че ще трябва да купя второ кошче за кабинета ти.

— Имаш ли нещо против да се обърнеш, докато си свалям панталоните?

— Да, имам, защото това е единственото предимство на работата ми.

Външен човек едва ли би разбрал дали лекото свиване на ъгълчето на устата му е израз на развеселеност или презрение, но тя предпочиташе да смята, че той я намира за много по-забавна, отколкото му се искаше. Шугар Бет се облегна на рамката на вратата.

— Ще ми кажеш ли защо ти е секнало творческото вдъхновение? Обикновено бих препоръчала секссцена — може би си спомняш, че имам слабост към тях — но след като тази сутрин прочетох пасажите в онази книга, ме е страх да те окуражавам.

— Това е сложна история и аз се опитвам да въведа нова героиня. Тя ми създава малко неприятности, това е всичко.

— Cherchez la femme.[1]

— Точно така. — Той взе колана, явно с единствената цел да я изнерви. — Фани е главната героиня на книгата. Тя е млада, добре възпитана, но се бори срещу условностите и ограниченията на викторианското общество.

— Мога да я идентифицирам с… хей, това е моето име!

Изглежда, за пръв път го свари неподготвен.

— За какво говориш?

— За моето истинско име. Франсес Елизабет Кеъри.

— Не знаех.

— Разбира се, че знаеш. Никой никога не ме е наричал Франсес, но името ми фигурира във всички училищни документи.

— Сигурен съм, че отдавна съм го забравил.

— Аз пък съм сигурна, че не си.

Той прокара колана през пръстите си.

— Захващай се за работа. Дразниш ме.

— Надявам се да не е красива блондинка с безупречен вкус.

— Тези панталони сега ще се смъкнат, независимо дали гледаш, или не. — Захвърли колана, свали ципа и пусна панталоните.

Миг преди да се извърне, Шугар Бет зърна дълги, стройни, мускулести бедра. Цялата потръпна, но побърза да си напомни, че има да мисли за много по-важни неща, отколкото тялото му.

Отиде в банята и притисна към лицето си една от кърпите, все още мокра от него, преди да я окачи на сушилнята. Бяха изминали девет дни, а тя все още не бе открила вратата към тавана. Два пъти го пита, като се постара въпросът й да прозвучи между другото, за да не събужда подозрения. Първия път телефонът иззвъня, преди той да успее да отговори, а втория Гордън се разлудува заради една катерица и разговорът увисна. Една катерица, дявол да я вземе! Как мразеше това куче!

Официалната вечеря беше добро извинение, за да повдигне въпроса за трети път, и Шугар Бет се върна в спалнята. Заговори достатъчно високо, за да я чуе от дрешника.

— Тази сутрин отново се обадих в цветарския магазин. Казах на собственичката, че не искаш аранжировката да изглежда прекалено женствена, защото не желаеш да подхранваш онези упорити слухове, че си гей. Тя е християнка, така че се отнесе с пълно разбиране.

Стори й се, че чу въздишка, и се подсмихна, когато той излезе от дрешника, облечен в сиви кашмирени спортни шорти и тъмносиня тениска в ръка.

— Очарователно — изрече провлачено, — но не си спомням да съм ти казвал нещо за цветя.

Тя отмести очи от гърдите му.

— Сигурна съм, че ако се интересуваше малко повече от футбол, тези слухове отдавна да са стихнали. Впрочем, този твой маниер да говориш като мамино синче е просто отвратителен.

Устните му се извиха в едва забележима усмивка, което я подразни, защото искаше да го ядоса, а не да го развлича. Опря ръка на хълбока си и се намръщи отегчено.

— Вечерята ще е утре и предполагам, че сервизът „Споуд“[2] на Диди още е на тавана. Следобед ще се кача да проверя — каза Шугар Бет и затаи дъх.

Той нахлузи тениската през глава.

— Не се притеснявай. От фирмата за кетъринг ще донесат съдове.

— Тъй като си чужденец, не се очаква да знаеш това, но тук, в Мисисипи, се смята за проява на лош вкус да се използва фирмен порцелан вместо наследствения семеен сервиз.

— Каквито и наследствени семейни сервизи да е имало на тавана, отдавна са изчезнали.

— Какво искаш да кажеш? Какво се е случило с всички вещи?

— Уини е продала всичко, което е било на тавана, преди аз да се нанеса. — Той дори не направи опит да смекчи това, което дори и най-безчувственият човек би разбрал какъв жесток удар представлява за нея.

— Продала е всичко? — Отново я връхлетя онова тревожно чувство, че е загубила всичко. Наложи се да извика в съзнанието си широката усмивка на Дилайла, за да не рухне окончателно.

— Имала е пълното право — изтъкна Колин.

— Да, предполагам, че е имала. — Шугар Бет скри ръка зад гърба си и толкова силно я стисна в юмрук, че ноктите й се забиха в дланите. — При все това може да е пропуснала някой поднос. Диди си имаше своите тайни места.

Но той вече излизаше от стаята.

Равномерният ритъм на пътечката за бягане обикновено го успокояваше, но днес това не му бе достатъчно. Имаше нужда да излезе навън. Да поработи с ръцете си. Да се бори със сексуалното привличане на Шугар Бет бе твърде трудно, да не говорим за чара й, който тя използваше напълно пресметливо. Това не му харесваше, както не му харесваше и язвителното й чувство за хумор, което тя насочваше с еднаква лекота както към себе си, така и към него. Нито му се нравеше острият й ум, проблясващ под маската на добре възпитана, простодушна южнячка. Той, разбира се, знаеше каква е, но не очакваше, че и тя го е осъзнала.

И откъде черпеше толкова твърдост и издръжливост, да не говорим за онази странна, но впечатляваща увереност? Тя готвеше доста прилични ястия, много по-вкусни от тези, които той сам си приготвяше, и макар да пренебрегваше голяма част от инструкциите му, това бяха основно онези, които той бе измислил, за да я дразни. Незнайно как й се удаваше да разграничава разумното от безсмисленото и да действа по своя преценка. Не, това никак не му харесваше.

Колин изтри потта от лицето си и увеличи скоростта на пътечката с няколко степени. Днес тя се бе появила в още една от нейните плътно прилепнали тениски, този път в сребристосиньо, като цвета на очите й, а деколтето й във форма на сърце, беше достатъчно дълбоко, за да вижда онази проклета тюркоазна пеперуда, пърхаща от едната върху другата заоблена гърда. Трябваше да изпълни заканата си и да й купи униформа, но някак си все не можеше да се накани.

Старата неприязън беше угаснала. Да я постави на колене, не се оказа толкова лесно, колкото си представяше, но той все още не бе изиграл най-силния си коз. Представи си как от онези красиви сини очи се отронват поне няколко сълзи на искрено разкаяние. Накрая щеше да може да затвори последната страница на тази много стара, много неприятна глава от живота си.

Искам майка ти да види скъпоценното си момченце сега. Как се прибира у дома с подвита опашка.

Отново увеличи скоростта на бягащата пътечка и ускори крачките си, но и това не помогна. Ръцете го засърбяха за познатото усещане на тухли и камък.

Гордън не беше чак толкова безполезен. Още преди звънецът на пристройката за карети да звънне, той започна да лае. Шугар Бет остави книгата, която бе измъкнала от невероятно богатата библиотека на Колин. Продължаваше да се изненадва, че всяка вечер Гордън се прибираше с нея у дома, вместо да остане при любимия си Колин. В интерес на истината, в повечето случаи кучето успяваше да я препъне, докато прекосяваха двора, но при все това послушно я следваше и тя не се чувстваше толкова самотна в пристройката за карети.

Стана неохотно от дивана. Дори когато животът вървеше гладко, обикновено добрите новини не чукаха на вратата в десет вечерта. Гордън не спираше да лае, докато Шугар Бет прекосяваше стаята. Тя дръпна завесата на страничния прозорец, но не видя нищо застрашително, а само силуета на някакво девойче.

— Млъкни, Гордън.

Шугар Бет светна лампата на верандата. Когато открехна вратата, Гордън се промуши навън и няколко пъти опознавателно обиколи глезените на момичето. Тя беше на около тринайсет или четиринайсет, слаба, неопитна и красива. Но красотата й все още беше несъвършена, неоформена, на границата между детството и юношеството и това навярно тровеше живота й. Бе затъкнала зад ушите правата си кестенява коса, стигаща до раменете. Дрехите й бяха ужасни — безформени панталони, най-малко два номера по-големи, и овехтял мъжки анорак, дълъг до бедрата. Лицето й бе кръгло и деликатно, широката уста — малко голяма за тези изящни скули. Дори на слабата светлина на лампата Шугар Бет видя очите й, светлосини, странно контрастиращи с тъмната й коса.

Гордън припна надолу по стъпалата на верандата и завря нос в храстите. Момичето се взираше в Шугар Бет, сякаш виждаше призрак. Шугар Бет я чакаше да каже нещо и когато гостенката остана безмълвна, пое инициативата.

— Мога ли да ти помогна с нещо?

Момичето облиза устни.

— Да, госпожо. — Потърка дебелата подметка на едната си обувка в носа на другата. В гласа й имаше хриплива нотка, което го караше да звучи като на по-възрастна жена.

Имаше нещо смущаващо в това момиче, почти познато, макар Шугар Бет никога да не я бе виждала. Зачака, при все че в нея се надигна някакво неприятно предчувствие.

Момичето преглътна мъчително.

— Аз съм… ъ… нещо като… ваша племенница.

— Племенница? Не разбирам.

Но разбираше.

— Аз съм… Джиджи Галантайн.

Името прозвуча странно в комбинация с неговото. Джиджи. Дъщерята на Райън.

Копнеж, остър и сладостно горчив, прониза сърцето й. Детето на Райън. Дъщерята, която би могла да бъде нейна. Как се бе случило така, че бе успяла да изгуби единствените добри мъже, които някога бе обичала? Райън от глупост, а Емът… Може би като наказание заради това, което беше причинила на Райън.

Но това момиче беше и дете на Уини и Шугар Бет почувства студенина. Нищо чудно, че й се стори толкова позната. Сребристосините очи на Грифин Кеъри се бяха предали и на следващото поколение.

Джиджи извади ръце от джобовете на анорака.

— Зная, че е ужасно невъзпитано и така нататък, задето се появявам така изведнъж, но си помислих, че вие не знаете за мен. Осъзнавам, че не би трябвало да съм тук и така нататък, но просто исках да ви кажа едно „здрасти“.

Изминалият ден беше твърде дълъг и уморителен за Шугар Бет. Колин и голите му гърди. Официалната вечеря. След това й позвъни Дилайла и я разстрои. Беше съкрушена, задето Шугар Бет нямаше да я посети за Деня на семейството. Последното, което й трябваше сега, бяха още емоционални усложнения, а появата на това момиче с бледосини очи вещаеше тъкмо това.

— Не смяташ ли, че е малко късно за разходки и посещения?

— Да, госпожо. Татко ще ме убие, ако разбере, че съм излязла.

Шугар Бет не можеше да си представи винаги уравновесеният Райън да убие някого… но в представите й той все още беше на осемнайсет, лежеше до нея край езерото върху яркочервена плажна кърпа и й разказваше как — след като се оженят — ще напуснат Париш и ще отидат да живеят в Атланта.

— Може би е по-добре да се прибереш, преди това да се случи.

Момичето заби поглед в обувките си и подритна нервно с дебелата подметка разцепената дъска на стъпалото.

— Аз се надявах да си поговорим. — Вдигна рязко глава и в очите й проблесна предизвикателен пламък. — Защото сте моя леля и така нататък.

— Не мисля, че родителите ти ще са във възторг, ако разберат.

— Те не са ми господари.

Шугар Бет огледа упоритата извивка на брадичката, потисна въздишката си и отстъпи настрани, за да й направи път. Рано или късно щеше да се разрази ужасен скандал и щеше да се наложи да се плаща скъпо и прескъпо за това и да, Шугар Бет беше готова да се обзаложи, че ще е първа на касата.

— Наистина ли мога да вляза? — Новоизлюпената й племенница едва не събори Шугар Бет, нетърпелива да влезе.

Гордън скочи обратно на верандата и я последва.

— Само за няколко минути — предупреди я Шугар Бет, докато затваряше вратата. — Сигурна съм, че имаш домашни за утре.

— Не, госпожо. Петък вечер е, а и аз съм временно отстранена от занятия.

Шугар Бет не можеше да си представи, че Райън и Уини имат дъщеря, която е направила нещо толкова сериозно, че да я накажат с отстраняване от училище. Райън никога не се забъркваше в неприятности, а Уини дори не закъсняваше с домашните.

— Мога да си представя колко очаровани са родителите ти.

— Те ме мразят.

Въпреки предизвикателното изражение, Шугар Бет си помисли, че момичето изглежда объркано и нещастно.

— Искрено се съмнявам в това.

— Може би не ме мразят, но наистина са ми бесни.

— Не съм изненадана.

— Не можете да заставате на тяхна страна! — Малките й юмручета се опряха на кръста. — Просто не можете.

Шугар Бет се вгледа по-внимателно в нея. Лицето й бе зачервено, веждите смръщени от напрежение. Изглеждаше така, сякаш Шугар Бет я бе предала.

Оправеното легло я мамеше и Шугар Бет пое по пътеката на най-малкото съпротивление.

— Добре. На твоя страна съм.

Джиджи прехапа устни, сребристите й очи светнаха от плаха надежда.

— Наистина ли?

— Защо не?

— Знаех си, че ще е така. Страхотно. Сега какво?

— Искаш ли кока-кола?

— Да, госпожо. Ако не ви затруднява много.

Явно добрите южняшки маниери надделяха над гневното упорство.

Шугар Бет се запъти към кухнята и извади от хладилника две кутии кока-кола. Помисли, махна опаковката на една суха паста „Девил Дог“ и я тръсна върху една от чиниите на Талула от порцелан „Уеджууд“. Запита се дали да вземе чаши, но реши, че среднощното гостоприемство си има своите граници.

Джиджи я последва в кухнята, после се наведе да почеше корема на Гордън. Той разтвори крака, разстла уши върху линолеума с изражение на куче, попаднало в рая на басетите.

— Имате много хубаво куче. — Изправи се, когато Шугар Бет остави кутиите на масата. Гордън също скочи и затърка глава в глезените на момичето — истински образец на най-дружелюбния домашен любимец на планетата. Джиджи погледна към гостната. — Имате също и някои хубави антики.

— Те бяха на леля ми Талула.

— Да, знам. Мама понякога ме водеше тук. Но госпожа Талула не обичаше много децата.

— Разкажи ми за това — помоли я Шугар Бет и посочи стола от другата страна на масата.

Джиджи пристъпи сковано, сякаш още не бе свикнала с дългите си крака.

— Трудно е да се повярва, че Линкълн Аш е бил влюбен в нея.

— И за това ли знаеш? — усмихна се Шугар Бет.

— Всички го знаят. — Момичето се настани на стола до масата и започна да върти в ръка кутията с кока-кола. В съседната стая тиктакаше часовникът от „Сет Томас“. Джиджи се наведе и почеса Гордън зад ухото.

— На колко години си, Джиджи?

— На тринайсет.

Шугар Бет си припомни каква беше тя на тринайсет. През онази година бюстът й започна да расте и тя бе причината Райън Галантайн да осъзнае, че в живота има нещо по-интересно от спорта и бойните изкуства.

Шугар Бет побутна напред към момичето чинийката със сухата паста. Джиджи разсеяно отчупи ъгълчето, но не го лапна.

— И така, защо те наказаха с временно отстраняване от училище?

— Досега никога не са ме наказвали, в случай че си мислите нещо.

— Не си мисля нищо. Аз не те познавам.

— Малко е сложно да се обясни. — Докато Джиджи разказваше, отначало бавно, после все по-забързано, сухата паста все повече се превръщаше в купчина от трохи. Предателството на Кели Уилман. Приятелството между Джиджи и Челси… Спорът… Шкафчето… Счупената китка. Джиджи се отличаваше с объркващия маниер да смесва тийнейджърски жаргон с изрази и думи, каквито използват само възрастните. Истинска дъщеря на майка си. Изглеждаше едновременно нещастна и дръзка. Знаеше, че е постъпила много лошо, но не можеше да се насили да го признае.

Ако тринайсетгодишната Шугар Бет бе блъснала някого в шкафчето, Диди щеше само да пусне кръгче тютюнев дим и да промърмори, че добре възпитаните млади дами не блъскат хората в шкафчетата, дори и тези, които са го заслужили. Една добре възпитана млада дама само ще отмине презрително, ще организира изискан прием и ще забрави да покани особата, която я е обидила.

Безкрайно ти благодаря, Диди. Наистина много полезен съвет.

Моментът беше напълно подходящ да провери какво точно представлява Джиджи Галантайн.

— Обзалагам се, че Челси съжалява, задето те е нарекла надута снобарка.

На Джиджи това й допадна и тя закима енергично.

— Не съм надута снобарка. Не съм виновна, че сме богати.

Шугар Бет чакаше. Джиджи отново прехапа устни. Вече не изглеждаше доволна от себе си.

— Нямаше да кажа на Челси, че е дебела, ако тя първа не беше започнала да ми говори гадости.

— Но Челси наистина е дебела, така ли?

— Ами нейната майка й позволява да се тъпче с всякакви боклуци.

Шугар Бет потисна желанието си да покрие сухата паста със салфетка.

Джиджи отпи отново от колата, остави кутията на масата и заби поглед в нея.

— Мама ме закара до тях и ме накара да се извиня, но Челси дори не ме погледна. Ръката й беше гипсирана.

Шугар Бет добави шепа пръст в гроба, който Джиджи беше изкопала за себе си.

— Мисля, че хората понякога получават това, което са заслужили.

Джиджи се смръщи неуверено.

— Струва ми се, че онзи ден тя май не се чувстваше добре. А и тя никога не е имала толкова много, нали се сещате, привилегии, като мен. Такъв баща, пари, влияние и така нататък. — Лицето й отново помръкна. — Но затова пък майка й е най-добрата й приятелка. Нейната майка разбира нещата.

За разлика от майката на Джиджи.

— И какво смяташ да правиш?

Джиджи вдигна глава и тръпки полазиха кожата на Шугар Бет. За миг й се стори, че гледа в собствените си очи.

— Тъкмо заради това дойдох тук, за да чуя какво ще ме посъветвате.

— Скъпа, аз съм последната личност, от която трябва да търсиш съвет.

— Само че вие сте единствената, която знае за какво става дума. Ние донякъде си приличаме, нали? — Думите й отново заваляха като порой. — Вие също сте били най-богатото момиче в града. Обзалагам се, че всички са ви смятали за надувка и егоистка. Родителите на всички други деца са работили за баща ви, както сега работят за моя. Сигурно и зад вашия гръб са подмятали разни коментари, които не са смеели да ви изтърсят в лицето. Но никой не се е отнасял пренебрежително с вас, както се случва с мен сега. И аз искам да съм такава. Не искам хората да ме подмятат. Искам да бъда, разбирате ли… силна.

Сега я втасаха. Шугар Бет се опита да спечели малко време, като поднесе кутията с кока-кола към устните си. Това хлапе нямаше съветник като Диди, която да й повтаря, че е по-добра от всички останали момичета. Да й позволи да вярва, че високомерното и пренебрежително отношение към околните е напълно приемливо. За разлика от Шугар Бет, Джиджи имаше всички шансове да порасне, без да е нужно да се учи от собствените си, понякога съдбоносни грешки.

Нейната племенница.

Шугар Бет бе свикнала да смята Дилайла за единствената си роднина, но във вените на това дете и в нейните течеше една и съща кръв. Трябваха й няколко минути, за да привикне с тази мисъл.

— Значи, ти искаш да ти разкажа как постъпвах аз, така ли? Как манипулирах хората, за да правят това, което исках?

Джиджи кимна и една част от душата на Шугар Бет едва не изръкопляска. Браво, малката. Искаш да получиш своя дял от властта на този свят. Дори и да го правиш с непозволени средства… все пак, браво на теб.

— Сигурна ли си?

— О, да! — отвърна Джиджи ентусиазирано. — Всички горгони говорят, че сте били най-популярното момиче в училище.

Значи Джиджи знаеше и за горгоните.

— Те бяха най-добрите ми приятелки. Но вече не се срещаме. — Шугар Бет замълча за миг. — Липсват ми.

— Но вие сте имали и много други приятели. Важни хора, с които сте живели в Калифорния и Хюстън. Вече не се нуждаете от горгоните. Искам да кажа, че те не са важни и така нататък.

В гърлото на Шугар Бет заседна предателска буца. Всеки ден ставаше все по-податлива на емоциите.

— Истинските приятели винаги са важни.

Не такъв отговор очакваше Джиджи и Шугар Бет сякаш виждаше как съобразителният мозък на момичето подготвя нов залп от аргументи. Но Шугар Бет побърза да я изпревари.

— Късно е и съм уморена. Сигурна съм, че и ти също.

Джиджи доби разочаровано изражение. Шугар Бет си напомни, че и без това имаше повече неприятности, отколкото можеше да преодолее. Но разбираше това момиче повече, отколкото й се искаше, и докато се изправяше от масата, с изненада се чу да казва:

— В неделя ще имам малко свободно време. Може би тогава ще успеем да си поговорим.

Джиджи мигом живна.

— Мога да се измъкна следобед. Родителите ми организират концерт.

Шугар Бет си спомни афишите, които бе видяла разлепени из града.

Райън и Уини Галантайн

Концерт за симфонична музика…

— Не мисля, че е разумно да се измъкваш тайно от къщи.

— Баща ми е много строг. Това е единственият начин да се видим.

Шугар Бет можеше да разбере защо Уини забранява на Джиджи да се вижда с нея, но Райън? Какво си мислеше той, че Шугар Бет може да й направи?

— Добре. — Надигна се от масата. — Ще се видим в неделя следобед.

Цялото лице на Джиджи светна.

— Благодаря!

Шугар Бет не можеше да я остави да се прибира сама в толкова късен час, затова си взе якето.

— Ще те изпратя.

— Няма нужда.

— Не, има.

Отвори вратата и последва Джиджи навън. Гордън не остана по-назад и заприпка до Джиджи, както обикновено предпочитайки чужд човек пред господарката си. На Мокингбърд Лейн нямаше тротоари и те закрачиха по платното.

— Баща ми ви е бил гадже, нали?

— Много отдавна.

— А вие и майка ми не сте се разбирали, нали? Защото тя е била незаконна дъщеря и така нататък?

— Сложно е за обяснение.

— Предполагам. — Момичето отметна глава и се загледа в небето. — Някога ще се махна от Париш и никога повече няма да се върна.

Всички все това повтаряме, скъпа.

От прозорците на старата тухлена къща във френски колониален стил, която идеално би се вписвала във френския квартал в Ню Орлиънс, струеше светлина. Джиджи спря, преди да наближат твърде много.

— Не е нужно да идвате по-нататък. Стаята ми е над задната веранда и много лесно мога да се кача по перилото. Напълно е безопасно.

— Сигурно. — Трябваше да я изпрати до вратата и момичето да си поеме наказанието, само че тя не беше майка на Джиджи и не бе длъжна да постъпва, както се полага. — Ще остана, докато се прибереш.

— Добре, но не се приближавайте много. Дворът е осветен. Идея на Уи-ни-фред.

Шугар Бет долови презрението в гласа на Джиджи и строго си заповяда да не коментира. Не я настройвай, без значение колко ти се иска. Пропъди образа на перлите на Диди, проблясващи около шията на Уини.

— Няма.

Малко по-късно тя наблюдаваше как Джиджи ловко се катери по колоната от ковано желязо на малката задна веранда. Явно момичето не се затрудняваше, защото само след няколко минути кракът й стъпи върху тесния покрив. Миг преди да се скрие в отворения прозорец, то се обърна и махна.

Шугар Бет стоеше твърде далеч в сенките, за да я види Джиджи, но при все това й махна в отговор.

Доведох дъщерята ти у дома, Райън. Жива и здрава.

Въздъхна и погледна надолу към Гордън.

— Да вървим, приятелю. Време е да си лягаме. Утре ни очаква голям ден.

[1] Търсете жената (фр.). — Бел.прев. ↑

[2] Прочута марка английски порцеланови изделия от 1767 г. — Бел.прев. ↑

9

„Херцогът винаги беше великолепен, но тази вечер бе надминал себе си.“

Джорджет Хейър, „Старите сенки“

Колин се обръсна и отиде в дрешника. Гордън обикновено го придружаваше, докато се обличаше, но днес беше прогонен в пристройката за карети за цялата вечер. Най-хубавото у Шугар Бет беше кучето й.

Откъм кухнята се разнесе трясък. Отново онзи тип от кетъринга. Или може би Шугар Бет беше изпуснала нещо. През целия ден тя се носеше из къщата: отваряше входната врата, подреждаше цветята, спореше с доставчиците. Влагаше сърце и душа в собственото си наказание.

Колин удари палеца на крака си в пейката и изруга. Нямаше причина да се чувства виновен. Имаше някаква първична и жестока справедливост в това, което щеше да се случи тази вечер, и тъй като не смяташе да посвещава целия си живот на отмъщението, това щеше да бъде краят. Отрязано чисто, като със скалпел. Свали една риза от кедровата закачалка. След края на вечерята щеше да й напише щедър чек за възмездие за нанесените морални щети и повече никога нямаше да помисли за нея. Което, трябваше да признае, нямаше да бъде лесно.

Тъкмо пъхаше в маншетите копчетата за ръкавели „Булгари“, когато на вратата се почука.

— Изчезвай.

Както и очакваше, тя нахлу вътре. В чест на вечерята се бе облякла консервативно — поне според нейните разбирания — в черен панталон и бяла блуза с триъгълно деколте. Ако гледаше под подходящия ъгъл, както бе в момента, той можеше да зърне бялата дантела на сутиена й. Липсваха му онези обувки с умопомрачително високи токчета, с които се бе появила, макар че тъкмо той й каза да ги смени. Изтъкна, че тя през цялата вечер ще бъде на крака, но и двамата знаеха истината. Гостенките носеха модни обувки на висок ток, а не персоналът. Освен това една прислужница не вдигаше косата си в елегантна прическа и не оставяше дълги непокорни кичури да падат в безпорядък върху извивката на поруменялата буза, покрай тила на грациозната шия, пред малките уши, в които блестяха нежни златни обици във формата на сърчица — но той предпочете да го отмине без коментар.

— Едва се сдържам да не цапардосам онзи тип от кетъринга! — възкликна тя, а златните сърчица се полюшнаха възмутено. — От мига, в който ми призна, че е от Калифорния, трябваше да ти кажа да наемеш друга фирма. Той поднася хапки от тофу като ордьовър. И дори не ги е панирал!

Тя напълно се бе вживяла в ролята си на перфектната домакиня южнячка. Колин подозираше, че прибягва до това поведение, когато трябваше да се защитава, което, изглежда, се случваше през повечето време. Със зачервените си страни изглеждаше по-здрава, отколкото когато пристигна в Париш, но костите на китките й все още бяха болезнено крехки, а фините сини вени върху ръката, която бе сложила на кръста, навярно бяха нещо като пътна карта на всички разочарования в живота, с които се сблъскваха застаряващите кралици на красотата.

— Той току-що счупи новата гарафа, която ти купих. И знаеш ли, че възнамеряваше да използва за бюфета алуминиеви подноси за еднократна употреба? Наложи се да му напомня, че това е официална вечеря, а не студентски купон с риба и пържени картофи.

Докато тя се вживяваше в ролята на домакиня и изливаше праведното си възмущение, Колин едва се сдържа да не я посъветва да не влага толкова енергия в едно чуждо парти. Още от самото начало й бе казал, че ще сервира на гостите, но на нея окото й не мигна. Дори нещо повече — нареди й да се облече подходящо за случая. Удивително колко е лесно да бъдеш негодник, ако си го поставиш за цел. Ако само веднъж бе превила тези горди рамене и бе признала поражението си, той щеше да отстъпи и да се откаже. Но тя не го стори. И ето докъде стигнаха. Сега Колин искаше всичко да свърши час по-скоро.

— … и да не забравиш, когато довечера му плащаш, да приспаднеш от хонорара му цената на гарафата.

— Ще го направя. — Типът от кетъринга навярно бе счупил гарафата, защото е зяпал в деколтето й.

— Не, няма да го направиш. Само с мен си скръндза, а с всички останали си господин Разточителност. Дори и с тази некомпетентна невестулка от Западното крайбрежие, представяща се за шеф на фирма за кетъринг.

— Какво предубеждение, при това от жена, която навремето също е живяла в Калифорния.

— Е, признавам, така е, но през по-голямата част от времето бях пияна.

Той успя навреме да прикрие усмивката си. Не биваше да се поддава на това чувствено очарование. Самоунищожителното й чувство за хумор беше поредната манипулация, своеобразно средство за защита, начинът й да изпревари нападките на околните.

— Това ли е всичко?

Шугар Бет огледа тъмните му панталони и тъмновишневата риза с дълъг ръкав.

— Жалко, че дадох пистолетите ви за дуел на химическо чистене, ваша светлост.

Той все си обещаваше, че ще престане да си разменя остри коментари с нея, но думите сами изскочиха от устата му.

— Е, поне все още ми е останал камшикът за езда. Както съм чувал, най-подходящото средство за укротяване на недисциплинирани слуги.

Очевидно отговорът му й хареса, защото на път към вратата го дари с ослепителна усмивка.

— Понякога можеш да бъдеш много забавен, въпреки че иначе си надут пън.

Думите „надут пън“ останаха във въздуха след нея, като миризмата на секс от изпомачкани чаршафи. Ако тя само знаеше…

Дотук добре, каза си Шугар Бет. Къщата изглеждаше красива с тези цветя навсякъде и със запалените свещи. В преддверието пламъците на десетте високи бели декоративни свещи танцуваха върху блестящата черна повърхност на малкия роял. Младата пианистка, която Колин бе наел за вечерта, вдигна глава от клавишите и се усмихна. Шугар Бет отвърна на усмивката й и за последен път огледа гостната. Върху полицата над камината тя бе подредила елегантни кремави свещи, сгушени сред листа на магнолия, а върху малките маси в просторната остъклена стая бяха пръснати кристални купи с проблясващи оброчни свещи в тях.

Не спирай да се движиш. Не мисли.

Не всички промени, които Колин бе направил в къщата, бяха лоши. Без натруфените тапети на долния етаж помещенията изглеждаха много по-просторни, а новата модерна кухня определено беше за предпочитане пред претъпканата стара. Освен това й харесваше как остъклената веранда се вписваше в интериора на задната половина на къщата, която преди изглеждаше някак мрачна и тягостна. Но все още й липсваха ключовете, захвърлени от баща й върху малката масичка, и уханието от парфюма на Диди, с който бе пропита всяка стая.

След няколко часа всичко ще свърши.

Шугар Бет се запъти към трапезарията, за да се увери, че онзи некадърник от кетъринга не е преместил нещо. Зелените клонки, които бе увила около полилея, придаваха по-голям уют на стаята, а аранжировката в средата на масата от бледооранжеви рози „Сари“ и тъмнозлатисти перуански лилии сияеше като пламък на фона на тъмнокафявата ленена покривка, точно както го бе замислила. Тя вече бе намалила светлината на полилея в коридора и сега направи същото и в трапезарията. Старите стени сякаш я прегръщаха. Ти трябваше да си моя — помисли си Шугар Бет. — Аз не те заслужавам — и дори не те искам — но въпреки това ти трябваше да си моя.

Искаше й се да вярва, че толкова усилено се бе трудила за тази вечеря само за да докаже на Колин, че не е пълна загубенячка, но имаше и нещо повече. Шугар Бет искаше отново да види къщата в пълния й блясък. И трябваше да е заета с нещо, за да не се тормози от мисли за ролята, която й предстоеше да изиграе тази вечер.

За миг си позволи да се престори, че все още е дъщерята на „Френчманс Брайд“, че тазвечерните гости ще са тези, които тя би поканила, ако не се бе постарала толкова усърдно да съсипе живота си: горгоните; Райън; старата смахната госпожа Кармайкъл, която бе починала преди десет години, но обичаше да повтаря пред всички, че Шугар Бет е сладка като името си; Боби Джароу и Уди Нюхаус; пастор Феръл и съпругата му; леля Талула, въпреки че тя не одобряваше домакинските умения на Шугар Бет.

Къде са соленките със сирене по рецептата на баба ти? Бог да те благослови, Шугар Бет, но дори ти не можеш да приемаш гости във „Френчманс Брайд“ без соленките със сирене на Марта Кеъри.

Въображаемият списък с гости изчезна. Най-малко тази вечер искаше да види познато лице. Искрящите от чистота високи чаши за шампанско й намигнаха, когато Риналдо, студент, който щеше да сервира напитките, се насочи към бара в гостната с подноса.

— Ърни те вика в кухнята.

— Добре, благодаря.

Не мисли за това, което те очаква. Просто си върши работата.

Ърни, злочестият тип от кетъринга, приличаше на демоничния Порки Пиг[1] с розовото си лице, голата глава и рунтавите вежди. Беше забравил клечките за хапките за ордьоврите, но Шугар Бет ги изрови от някакво чекмедже. Тъкмо му ги подаваше, когато входният звънец иззвъня. Стомахът й се присви.

О, не. Вече е късно да се измъкнеш.

Изпъна рамене и се запъти към входната врата.

Колин я бе изпреварил. Стоеше в преддверието с двама мъже и една жена, чийто елегантен черен тоалет все едно бе с етикет „Ню Йорк“. Един от мъжете беше петдесетинагодишен и мургав, а другият — стегнат възпитаник на Бръшляновата лига. Новодошлите навярно бяха агентът на Колин, съпругата му и Нийл Къркпатрик, редакторът му. Колин се бе срещнал с тях на обяд в „Париш Ин“, където бяха отседнали, но Шугар Бет ги виждаше за пръв път.

Очите на жената се разшириха, когато видя внушителната вита стълба и осветения от свещи вестибюл.

— Колин, направо съм смаяна. Това е невероятно.

Шугар Бет прие комплимента, сякаш бе отправен към нея. „Френчманс Брайд“ вече не беше последната гара на границата за никъде.

Нежната балада, носеща се от пианото, мраморният под, къпещ се в кадифената светлина на полилея, потрепващите пламъци на свещите… Всичко бе толкова красиво. Къщата така я бе обгърнала с магията си, че тя наистина усети уханието на парфюма на Диди. Шугар Бет се усмихна и пристъпи към гостите. Протегна ръка.

— Добре дошли във „Френчманс Брайд“.

Жената наклони глава, а мъжете се спогледаха сконфузено. Шугар Бет осъзна какво бе направила и пръстите й се свиха конвулсивно, когато дръпна рязко ръката си.

Колин излезе напред.

— Поеми палтото на госпожа Лукато, Шугар Бет — рече тихо.

Лицето й пламтеше от срам и унижение и тя се насили отново да протегне ръка.

— Разбира се.

Не можеше да го погледне, не можеше да понесе мисълта, че той я наблюдава. Само за няколко секунди тя бе съсипала десетте дни на остроумни подмятания и упорито непокорство, десет дни, през които нито веднъж не му позволи да види колко я боли да бъде прислужница в къщата, която трябваше да бъде нейна.

Не помнеше как стигна до пералното помещение, където бе поставила стойка със закачалки за палтата. Едва не им се представи, сякаш имаше това право. Кожата й изгаряше. Искаше да побегне, но беше в капан. Уловена в капана на тази къща, на този град. В плен на мъжа, който й желаеше само злото.

Входният звънец отново иззвъня със слаб, но отчетлив звук. Тя си помисли за Дилайла, стегна се като стоманена пружина и отиде да отвори.

Този път гостите на Колин бяха възрастна семейна двойка. Шугар Бет успя да ги приветства с любезно кимване. След това поканените заприиждаха един след друг и накрая се появи кметът Арън Лиъри със съпругата си.

— О, Шугар Бет… това си ти! Отдавна не сме се виждали — възкликна той.

— Да, така е.

— Това е жена ми Чарис.

Изящната като модел жена, която не беше от Париш, учудено завъртя очи, защото не разбра защо мъжът й я запознава с една прислужница.

— Радвам се да се запозная с вас, госпожо Лиъри.

Този път Шугар Бет не прекали с фамилиарността, може би защото Колин бдеше до нея, очакващ поредната й грешка.

Много от пристигналите бяха професори от Оксфорд. Всички поздравяваха Колин като един от тях, макар че той никога, дори и след хиляда години, нямаше да бъде като тях. Тя усещаше как той дебне всяка нейна стъпка. Искаше тя по-дълго да страда. Това бе неговата разплата. Тя го знаеше, но се застави да се смири и да приеме отмъщението му.

Появи се и Джуъл Майърс, заедно с къдравата блондинка, която работеше при нея в книжарницата. Шугар Бет си спомни как Ели изпращаше дъщеря си на верандата с гарафа с лимонада за Шугар Бет и компанията нейни приятелки.

Лимонадата не е розова, Джуъл. Върни я и кажи на Ели, че искаме розова.

Джуъл огледа преценяващо черните панталони и бялата блуза на Шугар Бет.

— Хм, хм… Светът става все по-интересен.

Едва миналата седмица Шугар Бет се бе надявала да се сприятели с Джуъл. Сега разбра колко е невъзможно.

— Да взема ли шала ти?

— Не, няма нужда.

Гласовете от миналото отекнаха в главата й.

Не искам шунка, Джуъл. Кажи на Ели да ми направи сандвичи с фъстъчено масло и мед.

Да, госпожице Скарлет.

Джуъл наистина го беше казала на Шугар Бет и на нея й се искаше да вярва, че само се е засмяла, но нищо чудно всичко да се е развило по-различно.

Колин стоеше в гостната и разговаряше с един от професорите, но тя знаеше, че това е само поза. Всяка клетка на съществото му бе съсредоточена върху нея. Време за разплата.

— Не мисля, че Мередит ще седи на масата с палто — отбеляза Джуъл с весели пламъчета в очите.

Шугар Бет се зарадва на възможността да изчезне поне за кратко. Докато окачваше палтото, отправи кратка молитва към Бога. Добре, Господи, време е да разхлабиш примката, нали? Разбирам, че съм се държала ужасно. Но се опитах да поправя грешките си. Е, поне някои от тях… Сега не може ли да ме оставиш на мира?

Но явно Господ имаше много по-важни дела, отколкото да слуша молитвите на позагубила блясъка си южняшка красавица, защото, когато следващия път отвори вратата, на прага стояха горгоните.

Не всички. Само Лий Ан и Мерилин. Но и те й бяха достатъчни. Шугар Бет се взря в лицата им, толкова познати, макар и променени, и си спомни как Колин ловко бе отбягвал истината. Трябваше да се досети, че те ще бъдат тук. Може би дълбоко в сърцето си дори го е знаела.

Лий Ан и Мерилин също се вторачиха в нея, но не бяха изненадани, защото очакваха тъкмо това. Очите на Лий Ан блестяха злорадо.

— Здравей, Шугар Бет! Чухме, че си се върнала в града.

— Гледай ти, да се срещнем точно тук! — възкликна Мерилин с престорена изненада.

Някога двете бяха най-близките й приятелки. Но тя замина за „Оле Мис“ и забрави за тях. Сега Лий Ан беше медицинска сестра и беше с десетина килограма по-пълна, отколкото в гимназията. В горните класове тя бе една от най-добрите спортистки. Тази вечер беше облечена с яркожълта копринена рокля, подходяща повече за юли, отколкото за началото на март. Трикотажна рокля с цвят на мандарина обгръщаше плътно високата едра фигура на Мерилин, но явно както някога тя продължаваше да злоупотребява с грима. Талула й бе казала, че преподава математика в гимназията. Трудно беше да си представи Мерилин, любимата спътница на Шугар Бет в лудориите, като учителка.

Шугар Бет осъзна, че препречва прага, и отстъпи настрани. Чак сега забеляза мъжете. Дийк Джаспър, съпругът на Мерилин, бе изгубил част от кестенявата си коса, но все още имаше квадратна мъжествена брадичка и изглеждаше добре. Винаги е бил с меко сърце и сега й се стори, че зърна проблясък на съчувствие в очите му. Кавалерът на Лий Ан беше дребен, спретнат мъж, който бе прекалил с одеколона.

— Здравей, Шугар Бет. Помниш ли ме? Брад Симънс.

Той бе едно от онези момчета, които не се вписваха в нито една тайфа. На пролетния бал в осми клас той я бе поканил на танц, а тя едва не се подмокри от смях, защото той бе невзрачен и нисък, а тя — Шугар Бет Кеъри.

Долови присъствието на Колин на няколко крачки, очакващ да я види унизена и смазана. Тя прехапа устна отвътре и понечи да затвори вратата, когато видя още две двойки, идващи по алеята. Хайди и Ейми със съпрузите си. Трябваше да го очаква. Щом се бе появила една от горгоните, щяха да дойдат и останалите.

Едва тази сутрин двамата с Колин се усмихнаха един на друг при вида на Гордън, довлякъл се в кухнята с едно заметнато ухо и пакет крекери в уста. Сега го мразеше за онази усмивка.

Хайди Дуайър — сега Петибоун — все още имаше големи лешникови очи и буйна къдрава червена коса. От верижката на шията й висеше сребърен медальон с формата на мече, а върху ярковиолетовия й пуловер бяха апликирани хвърчила, реещи се на мартенския бриз. Шугар Бет си представи скрин, натъпкан с пуловери, подходящи за всеки сезон или празник. В миналото Хайди шиеше дрехи за куклите им Барби.

Фил, съпругът на Хайди, играеше футбол с Райън. Той беше все така слаб, както и в гимназията, но сега бе загорял и имаше здравата и жилеста фигура на бегач на дълги разстояния. През лятото, преди последната година в гимназията, всички прекарваха почивните дни край езерото, пиеха бира, която един от помощник-сервитьорите от местния ресторант „Лейкхаус“ измъкваше тайно за тях. Още тогава Фил и Хайди бяха гаджета, но Фил се бе опитал да целуне Шугар Бет. Тя не искаше да развали приятелството му с Райън, затова си премълча, но разказа на Хайди и приятелката й се разплака.

Ейми все още не ползваше грим и златният кръст, който надничаше от деколтето на семплата розова рокля, бе по-голямо копие на онзи, който носеше в гимназията, когато двете с Шугар Бет бяха окупирали кухнята на Ели, за да пекат курабии. Мъжът с кестенявата коса и очила навярно бе съпругът й.

— Здравей, Шугар Бет. — Ейми беше твърде добра християнка, за да я подмине. Но само защото Ейми бе простила на грешницата, не означаваше, че е простила греха. Затова не й представи своя съпруг, а се запъти право към Колин, когото приветства топло, ясно показвайки кому принадлежат днес лоялността и приятелството й.

Лий Ан махна на някого в салона. Тя бе най-старата приятелка на Шугар Бет. Двете се бяха запознали в детската градина и ако се вярваше на майките им, Лий Ан се бе опитала да отмъкне един телефон играчка от Шугар Бет, а Шугар Бет я бе фраснала с него по главата. Тогава Лий Ан ревнала и на свой ред Шугар Бет се разплакала. Накрая, за да я успокои, й подарила новата си играчка — Мис Пиги. От всички момичета от „Горгоните“ Лий Ан най-силно се почувства предадена, когато Шугар Бет им обърна гръб, като предпочете компанията на Дарън Тарп.

— Колин, скъпи! — Тя се хвърли на врата на бившия си учител, който едва не я скъса на изпитите, защото не й достигаше съобразителност да отговори на въпросите му. Но сега Колин не се вълнуваше от това, дали Лий Ан все още мислеше, че Беоулф[2] е член на Международния фонд за защита на дивите животни. Прегърна я силно, без да се опита да надникне в деколтето й.

Шугар Бет най-после си позволи да забележи това, което не биваше. Лий Ан беше с палто.

По-точно сако. Дрехата от кафяв вълнен плат с подплата бе твърде дебела и тежка, за да остане с нея вътре. Тя бе нещо, което прислужницата трябваше да поеме от ръцете на гостенката. Лий Ан потръпна от наслада, когато го свали и подхвърли в ръцете на Шугар Бет.

— Внимавай с това, защото ми е любимо.

В ума на Шугар Бет се изредиха дузина оскърбления, но не произнесе нито едно, защото някога се беше отрекла от старата си приятелка заради едно нищожество — самовлюбения бейзболист Дарън Тарп.

Всички я проследиха как прекосява преддверието. Стори й се, че сакото в ръцете й тежи половин тон.

На вратата отново се позвъни. Но тя продължи да върви навътре. Престори се, че не чу звънеца. Почти успя да избяга.

— Няма ли да отвориш? — попита я Колин тихо.

В стомаха й пропълзяха пипалата на страха. Където има една от горгоните, ще има и още.

Отиването до вратата й се стори безкрайно. В Париш не живееха други членове на „Горгоните“. Всички други бяха напуснали града. Но все още бяха останали някои от гаджетата им…

Тя отвори вратата.

Той й се стори толкова познат, сякаш го бе видяла тази сутрин, но годините бяха оставили своя отпечатък и като го погледна в очите, Шугар Бет разбра, че младежът, когото помнеше, е бил само бледа сянка на мъжа, в който се бе превърнал сега. Беше по-красив, отколкото си го бе представяла, уверен, елегантен, русата му коса беше само с един оттенък по-тъмна от някогашната, затова пък очите му бяха останали същите — топли, с цвят на карамел. Спортното сако, с черно-бял десен на рибена кост, пасваше идеално на ризата му с тънко райе. И сакото, и ризата бяха много скъпи и безупречно ушити. Но въпреки поразително красивото му лице тя не усети да я пробожда някогашната страст. Не проблесна нито една искрица от онзи пламък, който Колин разгаряше в нея. Вместо това изпита смесица от носталгия и дълбоко съжаление.

Вълненото сако на Лий Ан изгаряше ръката й. Пианистката засвири балада на Стинг. Семейството на Райън беше бедно в сравнение с нейното. Къщата им беше малка и тясна, колите им — стари, но това никога не я бе интересувало. Дори докато Райън беше още юноша, тя бе разбрала колко стойностен и свестен е той. Поне това можеше да й се признае. Но разбира се, това, което ги е свързвало, може и да е било само секс.

— Здравей, Шугар Бет.

Тя се опита да изрече името му, но то сякаш бе заседнало в гърлото й и успя единствено да кимне. Отстъпи непохватно, за да им направи път. Защото, разбира се, Райън не беше дошъл сам.

Уини бе заменила перлите на Диди с колие с диамант в изящен обков от бяло злато в комплект с обици, чиито камъни проблясваха в тъмната й коса. Беше облечена в плътно прилепнал масленозелен костюм, състоящ се от сако и панталон, и изумрудена блуза, украсена с пайети. Този цвят не отиваше на Шугар Бет, но Уини имаше мургавия тен на Грифин и изглеждаше зашеметяващо.

Тя не показа нито частица от злобното задоволство на Лий Ан и Мерилин. Когато погледите им се срещнаха, в очите й се четеше само дълбоко, яростно достойнство. Нека целият свят да види, че пълното, тромаво, отхвърлено от всички грозно пате се е превърнало в много красив и много богат лебед.

Райън прегърна Уини през раменете. Шугар Бет схвана намека.

Колин пристъпи напред. Уини изглеждаше миниатюрна и женствена край двамата мъже. Шугар Бет бе забравила колко дребна е тя. Двамата с Колин си размениха традиционните целувки.

— Уини, тази вечер изглеждаш ослепително. Както винаги впрочем.

Усмивката му подсказа на Шугар Бет, че колкото и добри да бяха отношенията му с Лий Ан и другите горгони, приятелството с Уини имаше много по-дълбоки корени.

— Боях се, че ще закъснеем. Спешно извикаха Райън във фабриката.

— Имаше проблем с оборудването на една от поточните линии — обади се Райън. — Но вече всичко е наред.

— Радвам се да го чуя.

Колин и Райън се ръкуваха с непринудеността на двама мъже, които се чувстваха близки. Контрастът помежду им беше класически: Райън беше рус, с фини черти, а Колин — тъмен, мрачен и загадъчен. Шугар Бет почти побягна.

Когато стигна до пералното помещение, цялата трепереше. Нищо не можеше да я накара да се върне обратно. Тръгваше си незабавно и никога повече нямаше да се върне. Къде й е чантата? Къде я бе оставила? Къде…

Обичам те, моя Шугар Бет. И ти ме обичаш, нали?

Дилайла… Беше си позволила да я забрави само за миг. Опазването на гордостта й нямаше да плати сметките за издръжката на заварената й дъщеря в клиниката. Отново се бе озовала на поредния кръстопът в живота си. Емът би нарекъл тази вечер идеална възможност да покаже от какво е направена.

— От стъкло, скъпи мой. Също като някой от прозорците на татко.

— Спри да хленчиш, любов моя, и направи това, което е нужно.

— Лесно ти е да го кажеш. Ти си мъртъв.

— Но ти не си и Дилайла зависи само от теб.

Яростно напъха закачалката в ръкавите на сакото на Лий Ан. Сякаш почти усещаше сладкия вкус на отмъщението по езика на Колин. Той очакваше тя да избяга — искаше тя да избяга — и колкото по-дълго стоеше затворена тук, толкова по-голямо щеше да е задоволството му.

Шугар Бет се обърна към вратата и пое дълбоко дъх. Време беше да се подложи на изпитание. Отново.

[1] Анимационен герой от поредицата „Шантави рисунки“, създаден от Боб Клампет през 1935 г. — Бел.прев. ↑

[2] Легендарен герой от англосаксонски епос от Ранното средновековие. — Бел.прев. ↑

10

„Има нещо изключително вулгарно в хората, подвластни на силни емоции.“

Джорджет Хейър, „Коринтянинът“

Колин наблюдаваше как Шугар Бет влиза в гостната с поднос с канапета и купчина коктейлни салфетки.

Горгоните вдигнаха глави — лешояди, зърнали жертвата си. Скупчиха се заедно, оставяйки съпрузите си да се погрижат сами за себе си. Някога отритнатата Уини сега бе станала техен водач и сияеше сред тях като диамантите, които носеше. Тя отпиваше спокойно от чашата си, без да пренебрегва присъствието на Шугар Бет, но и без да я зяпа като останалите.

Райън, застанал под арката, малко настрани от останалите, следеше дискретно с поглед някогашната си любима. Колин се опитваше да пробуди в себе си предишното чувство на увереност в справедливостта на постъпките си, което гореше в него, откакто тя се бе върнала в Париш, но безуспешно. Онази сценка, когато я принудиха да вземе сакото на Лий Ан, беше повече от достатъчна, за да задоволи жаждата му за мъст. Сега искаше просто вечерта да свърши по-бързо, за да може завинаги да забрави Шугар Бет и всички вълнения, които тя бе причинила.

По високите й скули бяха избили червени петна, докато прекосяваше стаята, но вместо като всеки разумен човек да стои по-далеч от горгоните, тя се насочи право към тях. Колин усещаше почти физически тяхната злоба, прокрадваща се към нея като излъчване от радиоактивни отпадъци. Тя ги бе оскърбила и те не го бяха забравили. Докато я наблюдаваше как пристъпва напред, Колин съжали, че тя нямаше поне едно оръжие, с което да се защити: обувките с високи токчета, които я бе накарал да смени, едно от плътно впитите горнища, тюркоазната пеперуда.

Тя протегна подноса към Лий Ан.

— Скарида?

Лий Ан докосна брадичката с пръст.

— Дай ми минутка, става ли? Опитвам се да си представя какво щеше да си помисли Диди, ако сега можеше да види своята Шугар Бет.

Вместо да изтрие ехидната усмивка от лицето на Лий Ан с една от унищожителните си забележки, които предишната Шугар Бет ръсеше наляво и надясно, високата блондинка с подноса със скариди в ръка не отрони нито дума. Просто стоеше там и се оставяше да я зяпат, сякаш й бе поникнала брада.

Колин се почувства зле. Защо тя просто не преглътнеше поражението си и не си тръгнеше? Толкова ли отчаяно искаше онази картина? Не му хрумваше друга причина, поради която тя би позволила да я унижават така.

— Пресни ли са скаридите? — попита Хайди, вирнала надменно нос.

Като домакин той би трябвало да се почувства обиден, но въпросът нямаше нищо общо нито с него, нито със скаридите. Мислено насърчаваше Шугар Бет да отвърне на удара, ала тя явно не улови сигналите му и не го стори.

— Сигурна съм, че са пресни.

Хайди взе една скарида, а Лий Ан, преизпълнена със самодоволна увереност в собствената си правота, се пресегна към полупразната чаша на Уини.

— Шампанското на Уини ми се струва изветряло. Донеси друга чаша.

Колин бе замислил тази вечер, така че как можеше да ги обвинява за откритото удоволствие, с което издевателстваха над жертвата си? Когато съставяше плана си, той му се струваше идеален. Един вид джентълменско отмъщение — директно към целта, но без кръвопролитие. Сега обаче някогашните горчивина и обида приличаха на откъс от стара, размазана кинолента, въртяла се твърде дълго в главата му.

Шугар Бет премести салфетките в ръката си, с която държеше подноса, и взе чашата.

Жаждата за отмъщение се превърна на пепел в устата му и някогашното разрушително желание да убива дракони взе връх. Пристъпи към нея.

— Аз ще се погрижа за това.

Тя отдръпна чашата, преди той да успее да я докосне.

— Не си правете труда, господин Бърн. За мен ще е удоволствие да донеса шампанско на вашата гостенка. — Запъти се към бара, вдигнала високо брадичка, с изпънати рамене. Кралица с поднос със скариди в ръка.

— Пфу! — намръщи се Лий Ан, разочарована от липсата на реакция. — Тя е все така арогантна, както някога.

Хайди изви врат, за да огледа по-добре Шугар Бет на бара.

— Видяхте ли лицето й, когато Лий Ан й даде чашата на Уини? Не зная за вас, но това е най-готиното парти, на което съм присъствала.

Ейми изглеждаше разтревожена.

— Аз не бих злорадствала толкова открито.

— Отпусни се и се забавлявай — посъветва я Мерилин нахакано. — Утре ще поискаш прошка от Исус Христос.

— Тя просто ни зачеркна от живота си — присъедини се Хайди. — В мига, в който постъпи в колежа, ние престанахме да съществуваме за нея.

— Не забравяйте и това, което причини на Колин — додаде Ейми.

— Тя се закле, че е истина — обърна се Лий Ан към Колин. — Но ние никога не й повярвахме.

Колин вече бе чувал всичко това и преди и не желаеше да го слуша отново.

— Било каквото било. Всичко е минало и най-добре да го забравим.

Те се втренчиха слисано в него, но преди някоя да се възмути, Шугар Бет се върна с чашата на Уини. Уини я взе, без да я поглежда, сякаш Шугар Бет бе невидима. Колин можеше да се гордее със себе си. Салонна справедливост в целия си блясък и финес.

— Прочетох онзи китайски автор, който ми препоръча — заговори Уини. — Ти беше прав. Книгата много ми хареса.

Колин се подразни. Уини най-добре от другите разбираше какво е да си отвергнат и очакваше тя да прояви повече благородство. Съзнанието за собственото му лицемерие го стресна. Да не би сега да обвиняваше Уини за бомбата със закъснител, която бе заложил?

Шугар Бет се запъти към кухнята и той си позволи малко да се отпусне. Може би все пак тя щеше да се осъзнае и да си тръгне. Предишната Шугар Бет щеше да направи точно това. Впусна се енергично в дискусия за китайския автор. Усещаше, че звучи надуто и превзето, но това не го спря. И да го вземат мътните, съвсем не беше надут и превзет, каквото и да твърдеше Шугар Бет. Той просто обичаше да подтиква хората да говорят за книги.

— Освен ако няма гол мъж на корицата, навярно няма да я прочета — обяви Мерилин. — Но може би ще направят филм.

Всички се засмяха, с изключение на Уини. Колин проследи погледа й и видя, че Шугар Бет се е върнала от кухнята и този път се насочваше право към Райън.

Райън обичаше вечерните сбирки с хубава музика и вкусна храна, на които освен със стари приятели понякога се срещаше с много нови хора и научаваше интересни неща, но тази вечер не искаше да идва в дома на Колин. В същото време почти не можеше да мисли за нищо друго. Най-после отново щеше да я види.

— Само почакайте и ще видите как Колин ще я постави на мястото й — беше заявила Лий Ан по време на последната им среща. — Няма да е нормален човек, ако не го направи.

Останалите оживено обменяха мнения, само Уини мълчеше.

Не беше нужно да вижда Шугар Бет, за да усети, че идва към него. Така беше и в гимназията. Още преди да завие зад ъгъла, Райън знаеше, че тя е там.

Винаги ще те обичам.

Той пропъди решително шепота от миналото. Двамата едва ли приличаха на Ромео и Жулиета. По-скоро на Кен и Барби, както често ги подкачаха. Той вървеше след нея като пощуряло от любов пале, а тя беше същата, каквато и преди — жена, родена твърде красива и твърде богата, за да се тревожи за такива дреболии като порядъчността.

— Здравей — рече тя с глас, по-дрезгав, отколкото го помнеше. — Предлагам брускети, не от най-високо качество, но стават за мъж с апетит. Препоръчвам да стоиш по-далеч от останалите ордьоври. Всички са от тофу.

Той бавно се обърна.

При все че бе облечена много по-скромно от останалите жени, тя успяваше да ги засенчи само с излъчването и държането си. Когато се вгледа по-внимателно в нея, Райън забеляза, че свежата й девическа красота бе останала в миналото. Беше прекалено слаба, с тъмни кръгове под очите. Може би изглеждаше малко изхабена. Не, не изхабена. Просто бе изгубила някогашния си блясък. В същото време нищо не можеше да скрие благородния й произход на чистокръвна южнячка.

Подаде му подноса, който държеше.

— Я се виж само — промълви тихо. — Господин Голяма клечка. — Не го изрече саркастично, а с обич, по-скоро като горда майка, а не като невярно бивше гадже.

Райън се почувства като спукан балон и затова се наежи.

— Не се оплаквам. Чувствам се като у дома в някогашния кабинет на баща ти.

— Не се и съмнявам. — Усмивката й стана още по-ослепителна и това само го подразни още повече.

— Човек никога не знае какъв номер ще му погоди животът, нали, Шугар Бет?

— Така е.

Прониза го остра болка и в същото време го връхлетя буря от емоции, които не можеше напълно да проумее. Не му се нравеше симпатията в очите й. Искаше нещо по-опасно, по-вълнуващо. Може би известно разкаяние заради някогашното й предателство. Тлеещи остатъци от някогашната страст, за да поласкаят егото му, макар че имайки предвид юношеската му непохватност, това бе малко вероятно.

Извади го, Райън. Размислих. Боли. Извади го.

Но вече бе късно.

О, боже, съжалявам.

Тя се засмя.

Всичко е наред. Да го направим още веднъж.

И го направиха. Отново и отново, докато накрая се научиха. Правеха го в камарото й. Върху одеяло край езерото. До пещта в мазето на родителите на Лий Ан. И пак не им стигаше. Обещаха си, че когато се оженят, ще го правят поне по три пъти на ден. Винаги ще те обичам.

— Шугар Бет, бих искал да поговоря с теб за малко.

Райън не бе чул приближаването на Колин и сега изведнъж го завладя неочакваното желание да я закриля, когато видя как усмивката на Шугар Бет помръкна.

— Извинете, шефе, но нямам време за приказки. Трябва да поднеса това жалко подобие на ордьоври, преди да прокиснат.

— Зарежи тази работа.

Но тя вече се бе отдалечила.

Пианистката засвири песен на кънтри певицата Фейт Хил. Колин гледаше сърдито след нея. Райън отпи от бирата си и поклати глава.

— Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш?

— Първоначално идеята ми се стори добра — въздъхна Колин. — Не е.

— Сякаш не го зная.

Лошото предчувствие на Колин се усилваше с всяка минута, докато наблюдаваше как Шугар Бет обикаля из салона с подноса. Тед Уилоуби не можеше да откъсне поглед от нея, а хлапето на бара оглупяваше мигновено, щом тя отидеше да вземе нови чаши. Тя предложи салфетка на директора на университетската библиотека и донесе шампанско на Чарис Лиъри. После отново надяна маската на студено безразличие и се отправи да обслужи горгоните.

Уискито, което пиеше, се разбунтува в стомаха му. Шугар Бет беше готова да се прекърши, но не и да се огъне дори на сантиметър. Искаше му се да я извлече от стаята и с целувки да заличи твърдоглавието й.

— Тя все още си мисли, че владее света — отбеляза Райън.

Но Шугар Бет вече не беше отровната тийнейджърка, която те помнеха. Колин се замисли дали да го каже на Райън, но тъй като той самият едва сега започваше да го проумява, предпочете да замълчи.

Чу тихо ахване и извърна глава точно навреме, за да види как Мерилин, с небрежен жест, накланя чашата с червено вино точно върху блузата на Шугар Бет.

Шугар Бет изтича в спалнята на Колин. Нямаше да им достави удоволствието да я видят разплакана. Беше проляла толкова сълзи на самосъжаление в живота си, че можеше да се удави в тях, но от това не бе имало никаква полза.

Виното се просмукваше в блузата й като кръв от рана. Тя се застави да диша дълбоко, но буцата, заседнала в гърлото й, оставаше. По-добре да нарече нещата с истинските им имена. Буцата в гърлото й се наричаше срам. Имаше огромна разлика между това, да знаеш, че хората все още те мразят, а съвсем друго да се озовеш лице в лице с тази омраза.

Откри в банята пакет книжни кърпички и си издуха носа. Нямаше да избяга. Горгоните можеха да я хапят до кръв, но тя нямаше да си тръгне. Беше като някоя от онези детски играчки, които можеш да удряш безброй пъти, но тя никога не пада. Винаги се изправя, нали така?

Но сега не й се искаше да се изправи. Свали блузата и попи гърдите си с кърпата на Колин. Виното бе оставило червено петно върху сутиена, но нямаше какво да се направи. Както и с всичко останало. Когато се запъти към спалнята, се чувстваше крехка и чуплива като захарния замък, украсяващ тортата за осмия й рожден ден.

Колин влезе в стаята.

— Махай се — рече тя на път към дрешника.

Той не изтъкна, че това е неговата стая. Просто застана на прага на дрешника, на същото място, където стоеше тя преди няколко часа, докато той се обличаше.

— Искам веднага да се върнеш в пристройката за карети — заяви той с нежност, от която я заболя много повече, отколкото от враждебността, очакваща я на долния етаж.

— Сега това ли искаш? — подхвърли Шугар Бет, докато ровеше из ризите му.

— Всичко си има граници.

— Но аз още не съм прокървила. — Тя дръпна една от белите му ризи от закачалката и пъхна ръце в ръкавите.

— Аз не искам кръвта ти, Шугар Бет.

— Искаш я, до последната капка. А сега се разкарай от пътя ми. — Опита се да се промуши покрай него, но той сграбчи ръката й и я застави да го погледне.

Обикновено й харесваше да го гледа, но сега надменните му нефритени очи бяха омекнали от състрадание, което тя ненавиждаше.

— Долу ръцете, приятелче.

Колин охлаби хватката си, но не я пусна, а думите му се посипаха върху нея, студени и леки като снежинки.

— Налага ли се да те изхвърля със сила?

Младата жена едва се сдържа да не зарови лице на гърдите му. Ако възнамеряваше да прелива от съчувствие към нея, това си беше негов проблем, защото нищо подобно не й бе нужно.

— Точно така — тросна се тя и отскубна ръката си. — Изхвърли ме, защото иначе няма да си тръгна.

— Това не е битка.

— Кажи го на тях. А най-добре го кажи и на себе си. — Пръстите й трескаво закопчаваха копчетата.

— Сгреших — призна той и продължи със същия загрижен бащински тон. — Сега си върви у дома. Уволнявам те. Утре сутринта ще ти напиша чек.

При това за солидна сума, можеше да се обзаложи.

— Вървете по дяволите и вие, и жалките ви пари, ваша светлост. Почетният гост не си тръгва в разгара на купона.

— Планирах тази вечер много преди да те назнача.

— Но не си планирал цялото забавление. Почакал си, докато не се появя аз.

Той не го отрече. Всеки път, когато го питаше кои ще са гостите му, той отговаряше уклончиво.

— Дай на мен. — Избута ръцете й и сам се зае с копчетата. — Закопчала си се накриво.

— И сама ще се оправя.

— Да. Както с всичко останало. — Тя се опита да се отдръпне, но той я държеше здраво. Ръцете му ловко се местеха по редицата копчета, разкопчаваха едни, закопчаваха други. — Не се нуждаеш от никого, нали? — попита той. — Защото ти си най-голямата непукистка и бунтарка в този град.

— Щом така смяташ.

— Въоръжена и опасна. Показваш на всички колко си корава.

— Много по-корава, отколкото невестулка като теб — парира тя.

— Несъмнено.

— Ти си такъв женчо.

Той изви вежди.

— Обичам да си мисля, че притежавам известна доза женска чувствителност.

— Хващам се на бас, че носиш дантелени гащички.

— Едва ли ще се намери подходящ размер за мен.

Той стигна до гърдите й и палците му докоснаха нежната извивка, изпращайки леки тръпки по кожата й. Усещането я изплаши много повече, отколкото мисълта да се върне долу. Той излъчваше точно тази мъжка сила, която в миналото бе причината за всичките й беди.

Но не и този път. За нищо на света.

Отдръпна се и започна да завързва краищата на ризата на кръста си.

— Не съм видяла много жени да се навъртат наоколо. Кога за последен път си излизал на среща? Имам предвид с жена.

— Сега съм в почивка.

— Така приказват всички, които има какво да крият.

— Върви си у дома, Шугар Бет. Ти вече им показа колко струваш. Нищо не е нужно да доказваш.

— Защо да си тръгвам от купона, когато става най-интересно?

— Защото този купон разкъсва сърцето ти.

— Много грешиш, приятелче. Погребала съм двама родители и двама съпрузи, така че това не ме притеснява. — Мина покрай него и се отправи към вратата.

Този път той не се опита да я спре.

Колин смяташе, че нещата не може да станат по-лоши, но грешеше. Шугар Бет не желаеше да отстъпи. С лице, застинало в маска на любезна отчужденост, тя продължи да разнася питиета и ордьоври. Когато гледката стана непоносима, той грабна един от подносите от ръката й, с което си спечели захаросана усмивка и унищожителен поглед.

Докато стоеше в дрешника му по бял сутиен, изцапан с червеното вино, дори изгарящото желание по нея не можеше да заличи отвращението, което изпитваше към себе си. Смеси се с гостите, опитвайки се да изпълнява задълженията си на домакин. Всички присъстващи, по един или друг начин, му бяха помогнали за написването на „Отражения“ — библиотекарите, историците. Уини бе изказвала мнения за ръкописа, когато се нуждаеше от свеж поглед върху нещата. Джуъл и Арън Лиъри му отвориха вратите на афроамериканската общност в града и му помогнаха да разбере начина на мислене на по-възрастните членове. Благодарение на горгоните успя да отсее фактите от слуховете.

Колин видя Уини да стои до една от малките маси, подредени в остъклената стая. Взираше се в мрака навън. От другата страна на полуострова, разделящ кухнята, Шугар Бет и мъжът от кетъринга добавяха последни щрихи към украсата на блюдата. Райън и горгоните също бяха тук в компанията на неколцина от гостите, но Уини сякаш бе отделена от тях с невидима стена. Изглеждаше дребна в сравнение с Шугар Бет, но не и беззащитна.

— Незабравима вечер — отбеляза тя, когато Колин се приближи.

Той безуспешно се опита да се разграничи от жестокостта, която сам бе замислил и пуснал на воля.

— Планирах я още преди тя да се върне в Париш.

— Зная.

За разлика от много други жени, Уини не се притесняваше от временно затишие в разговора, но мълчанието й тази вечер го изнервяше и накрая той бе този, който го наруши.

— Мерилин не биваше да разлива виното си върху нея.

— Прав си. Но ми достави огромно удоволствие, Колин. Ще излъжа, ако се престоря, че не се насладих на всяка капка.

Той разбираше, но гневът към самия него се усили още повече.

Появи се редакторът му. Благоразположението на издателството не беше нещо, което можеше да се пренебрегне с лека ръка, независимо че той бе един от водещите им автори, така че Колин трябваше да отиде и да поговори с него. Но вместо това той следеше с поглед как Шугар Бет носи салатиерата към трапезарията.

— Всичко се случи много отдавна — рече той. — Всъщност тогава всички бяхме почти деца. Не си ли мислила, че е време да го забравим, за да остане в миналото?

Знаеше, че е оплескал нещата, още преди да чуе как тя пое остро дъх.

— Значи, тя се докопа и до теб, така ли? Както прави с всеки друг мъж, озовал се твърде близо до паяжината й.

— Разбира се, че не.

Оскърбеното й изражение показваше, че не му вярва. И самият Колин не си вярваше. Припомни си горещината, която го обля, докато закопчаваше ризата, която Шугар Бет бе взела от дрешника му.

— Винаги съм смятала, че ти си единственият неподатлив на заразата й — подхвърли тя.

— В миналото на всеки от нас има купчина боклуци. Присъствието й тук ме накара да осъзная, че в един момент трябва да прекрачим купчината и да продължим напред.

Уини плъзна пръст по диаманта на шията си.

— Мислиш, че аз не съм го направила?

— Говорех само за себе си — отвърна той предпазливо.

— В такъв случай си много силен човек, щом като си готов да забравиш, че си бил обвинен в сексуално насилие. Аз обаче не съм толкова великодушна.

— Уини…

— Тя превърна живота ми в кошмар, Колин. Знаеш как всяка сутрин повръщах преди училище, а след това се тъпчех с всякакви боклуци, за да се почувствам по-добре. Тя никога не пропусна случай да ме унижи. Когато бях в гимназията, избирах по кой коридор да мина, за да не се натъкна на нея. Беше нужно тя само да ме погледне и започвах да се препъвам в краката си. Ако някое момиче проявеше желание да се сприятелим, тя се нахвърляше върху него и заявяваше, че само загубенячки могат да се движат в компанията на Уини Дейвис. Тя беше злобна, Колин, и такава злоба не изчезва с годините. Това е част от характера на човека. Ако си мислиш, че Шугар Бет се е променила, тогава ми е жал за теб. А сега моля да ме извиниш. Досега нямах възможност да поговоря с Чарис.

Колин потисна желанието да я последва. В понеделник щеше да се отбие в магазина й и щеше да успокои разбунените води. Дотогава щеше да е преодолял това свое глупаво желание да защитава Шугар Бет. Тогава вече нямаше да е изкушен да я оправдава с обяснението, че на нея също не й е било лесно да се вижда всеки ден с незаконната дъщеря на баща си, както и да има майка като Диди за образец за подражание. Може би Шугар Бет се е борила с единственото оръжие, което е имала.

Заприиждаха още гости, привлечени от миризмата на храна. Горгоните бяха обсадили Нийл и той ги чу да го питат дали е запознат с някои нови ръководства за диетично хранене. И дали лично се е срещал с Рийз Уидърспуун?

Шугар Бет се приближи до него, но почтителният й тон не го заблуди нито за миг.

— Извинете за прекъсването, господин Бърн, но вечерята е сервирана. Гостите могат да се насладят на бюфета.

Тя бе подчертала положението си на прислужница, като бе завързала една сервитьорска престилка около кръста си. Колин искаше да съдере престилката от нея, да съдере всичките й дрехи и да я отнесе на ръце в дрешника.

— Тази вечер работи достатъчно. Вземи една чиния и се присъедини към нас.

Горгоните го чуха. Главите им се извиха като на лешояди. Гърбът на Уини се скова, а Райън се насочи към бара. Но ледените пламъци в очите на Шугар Бет му подсказаха да не очаква благодарност.

— Какъв сладур! Толкова загрижен за персонала. Благодаря, но аз вече се натъпках с всички онези ордьоври. Кълна се, че повече и хапка не мога да преглътна.

Мили боже, той бе съживил Диди.

— Имате ли нужда от още нещо? — изчурулика тя, предизвиквайки го с очи да продължат този словесен двубой. — За мен ще е повече от удоволствие да ви услужа.

Тя се държеше с него, сякаш бе един от омръзналите й до смърт бивши съпрузи, и ирландското твърдоглавие, наследено от баща му, надигна глава и го захапа.

— Можеш да смъкнеш проклетата престилка и да вечеряш с нас.

Гостите, които не бяха от града и чуха разговора, изглеждаха озадачени, но горгоните разбраха и от клюновете им се разнесоха възмутени съскания. Утре целият Париш щеше да знае за предателството му. По дяволите, щеше да знае много по-рано. Пръстите им ги сърбяха да грабнат мобилните телефони, за да възвестят на света, че Колин Бърн е преминал на страната на силите на мрака.

Шугар Бет имаше наглостта да го потупа по ръката.

— Сигурно пак сте си объркали лекарствата, нали? Бог да ви благослови. Утре ще се обадим на психиатъра и всичко ще оправим. — Пресегна се към празната чаша на Арън Лиъри. — Позволете да я взема, господин кмете, за да освободите ръцете си за бюфета. — И с тези думи тя се отдалечи, а капки от кръвта на Колин се стичаха по острите й кучешки зъби.

Нийл се озова до него.

— Истинска житейска драма в малък южняшки град. Страхотен сюжет за роман.

— Възхитителна идея.

Нийл погледна към трапезарията.

— Тя е точно такава, както си я описал. Защо не си ми казал, че се е върнала?

— Всичко е доста сложно.

— Защо не напишеш една трилогия за Париш?

На Колин не му бе трудно да разбере обнадежденото му изражение. „Последната гара“ беше най-успешната книга, която Нийл бе редактирал, а „Отражения“ щеше да пожъне още по-голям успех. Нийл искаше трета книга за Париш, вместо дълга семейна сага за ирландци и англичани.

Нийл се запъна, когато Колин се опита да го поведе към трапезарията.

— Още е рано — дърпаше се редакторът. — Горгоните току-що отидоха натам. Тези жени са доста страшни.

— Само си ги представи какви са били, когато ги е предвождала Шугар Бет.

— Не е нужно да си ги представям — възрази Нийл. — Чел съм „Отражения“.

Но освен него никой още не бе чел последната книга на Колин и той се чудеше как жителите на Париш щяха да реагират на втората книга за града им, още повече че голяма част от основните действащи лица все още бяха живи. Огледа трапезарията.

Горгоните бяха предпочели да вечерят на малките маси в остъклената стая. На всички гости бе сервирано и Колин прикриваше липсата си на апетит, като обикаляше около масите. Накрая се върна в остъклената стая и се подпря на плота с чиния в ръка, пълна с храна, от чийто вид му се повдигаше. Надяваше се, навярно напразно, че от наблюдателния си пункт ще може по някакъв мистериозен начин да контролира случващото се.

— Забравих да си взема салфетка — изгука Хайди. — Донеси ми една, Шугар Бет.

— Искам още едно от тези възхитителни хлебчета. И да е топло.

— Отнеси тази мръсна чиния. Приключих.

Шугар Бет едва успяваше да изпълни поредната поръчка, когато горгоните измисляха още нещо. И тя не се противеше. Не се втурваше веднага да ги обслужи, но и не ги пращаше по дяволите.

— Донеси ми мокра кърпа. Ръцете ми нещо лепнат.

— Върви да намериш мелничката с черния пипер. Струва ми се, че я видях там някъде.

Дори Ейми не устоя на изкушението да се присъедини към тях и Колин я чу да шепне:

— Исус може да измие всякакви грехове, Шугар Бет, дори и твоите. Остави се на милостта му.

Колин остави настрани чинията си с намерението да сложи край на цялата тази безсмислица, но Шугар Бет улови движението му и му хвърли поглед, с който не само поставяше под въпрос мъжкото му достойнство, но и правото му на съществуване на тази земя.

Той въздъхна примирено, отпусна се на близкия стол и се приготви за най-лошото.

11

„Едва ли си струва да жертваш принципите си, за да угодиш на женските прищевки — мрачно заяви лорд Бромфорд, след като обмисли добре ситуацията.“

Джорджет Хейър, „Великолепната Софи“

Уини предложи на Райън да опита от парчето й плодова пита с киви, преди да направи своя ход. Шугар Бет тъкмо бе започнала да раздига празните чинии, когато Уини извиси леко глас:

— О, боже, без да искам, изтървах вилицата си на пода. Ей сега ще се отдръпна, Шугар Бет, за да можеш да я вдигнеш. — Стана от масата и отстъпи настрани.

Колин мигом разбра. Уини бе избрала нещо дребно, маловажно, почти незначително, но в същото време символизиращо цялата ситуация. За да вдигне вилицата, Шугар Бет трябваше да коленичи пред Уини.

Той не знаеше какво ще направи Шугар Бет и нямаше намерение да го узнава. Скочи от стола си, но съпругът на Уини го изпревари.

— Аз ще я вдигна — рече Райън.

Ъгълчетата на устата на Уини скръбно се отпуснаха и за пръв път тази вечер тя изглеждаше по-уязвима от Шугар Бет. Погледите на Шугар Бет и Райън се преплетоха за частица от секундата, преди тя да направи малка крачка назад. Той се отпусна бавно на едно коляно пред краката на жена си, протегна се под масата и взе вилицата, която Уини несъмнено нарочно бе изритала по-навътре.

Колин изгледа последователно двете жени. Литературните прототипи винаги го бяха очаровали, но ако в този момент някой го попиташе коя жена е смелата Пепеляшка и коя е злата й доведена сестра, отговорът щеше да го затрудни.

Вечерта продължи. Домакинът може и да се чувстваше потиснат и нещастен, но изглежда, гостите му се забавляваха. Минаваше единайсет, когато започнаха да се разотиват.

* * *

Ръцете на Уини трепереха, докато обличаше късата черна дантелена нощничка. Имаше няколко такива в различни цветове. Райън влезе в спалнята без сакото си. Несъмнено го бе захвърлил върху някой стол на долния етаж. Още щеше да е там, когато утре сутринта се отправят към църквата. Не че съпругът й очакваше тя да прибира след него. Просто не забелязваше как разхвърля вещите си наоколо.

— Погледни това. — Той й подаде смачкан плакат, изобразяващ полугол мускулест тип, перчещ се с пиърсинга на зърната си, докато една женска ръка го милваше по чатала. — Беше го окачила на вътрешната страна на вратата. Забелязах го, когато отидох да я проверя.

— Тя знае колко ненавиждаме подобни плакати. Затова продължава да ги окачва.

— Ако е толкова непокорна сега, какво ще стане, когато навърши шестнайсет?

Уини не посмя да изрази на глас най-дълбокия си страх, че наследствеността някой ден ще си проличи и Джиджи ще се превърне в копие на Шугар Бет: егоистична, злобна и сексуално разпусната от съвсем млада възраст.

Райън хвърли плаката в кошчето за боклук и влезе в дрешника. Не каза нищо за черната секси нощничка, но и защо да го прави? Тя имаше цяла колекция от съблазнително бельо и той почти всяка нощ я виждаше в нещо ново. Понякога й се искаше да изхвърли всичко и да си купи удобни памучни пижами от „Уол Март“.

Докато той се преобличаше, тя се плъзна под завивките и отвори книгата, оставена на нощното шкафче, но дори не си направи труда да се престори, че я чете. Споменът за грозната сцена как Райън коленичи пред Шугар Бет я измъчваше и не й даваше покой. Сметките й се бяха оказали ужасно погрешни. Беше принудила съпруга си да избере една от двете страни и той бе избрал погрешната.

От ревност чак й се повдигаше. През цялата вечер Райън бе наблюдавал Шугар Бет. Естествено, дискретно, но няма как да живееш толкова години с един мъж и да не се досещаш за мислите му. Тази нощ Уини би трябвало да се люби толкова страстно с мъжа си, че да го накара да забрави за Шугар Бет. Дай ми го, бейби… Също като някоя треторазредна порнозвезда. Но при мисълта за всички стонове, прегръдки и целувки изпита единствено умора и негодувание.

Райън се върна от банята и се плъзна гол до нея в леглото. Обърна се с лице към нея. Трябваше само леко да се отърка в него и той тутакси щеше да се възбуди. Съпругът й се протегна и помилва косата й, сетне прокара пръст по тънката презрамка на нощничката, а палецът му подразни зърното й.

Дай ми го, бейби… Тя му дължеше всичко, но сега остави книгата върху нощното шкафче като извинение, за да се извърне. И изведнъж от устата й се отрони нещо съвсем неочаквано:

— Не се чувствам добре. Мисля, че е по-добре да спя в стаята за гости.

Златистокафявите му очи се изпълниха със загриженост.

— Какво ти е?

— Стомахът ми нещо се бунтува. — Тя отметна завивките и спусна крака от ръба на леглото. — Не искам да те будя, ако се наложи да ставам.

Той се пресегна и я разтри леко по гърба.

— Нямам нищо против.

— И за двамата ще е по-добре да спим отделно.

Стана от леглото, без да го целуне за лека нощ. Уини беше ужасена от себе си. Точно тази нощ, когато трябваше да бъде най-изкусителна, тя дори не можеше да се насили да го целуне. Повдигаше й се от него. Повдигаше й се от красивото му лице, от безупречните му маниери, от безкрайното му внимание и загриженост. До гуша й бе дошло от това, да се чувства второ качество. А най-много й беше писнало да се преструва, че й е хубаво, когато не беше. Тя го обичаше. Обичаше го с цялото си сърце. Това никога нямаше да се промени. Но точно в момента не можеше да го гледа.

Взе пеньоара, метнат в подножието на леглото.

— Утре сутринта Джиджи ще вдигне пара заради неделното училище. Ще те оставя ти да се оправяш с нея.

Той се подпря на лакът и я изгледа озадачено.

— Добре.

Уини си заповяда да не казва нищо повече, да отиде в стаята за гости и да затвори вратата, преди да е сторила нещо, за което ще съжалява.

— Смятам да купя няколко пижами.

— Аз не нося пижами.

— За мен.

Той я озари с ослепителната си усмивка, негова запазена марка.

— На мен ми харесва това, с което сега си облечена.

— Значи, мненията ни се различават.

Усмивката му помръкна.

— Уморена си.

Отвратена и уморена. И той знаеше защо. Но нямаше да го изрече на глас. Също като нея, предпочиташе да не забелязва призрака, надвиснал вече четиринайсет години над тях. Защото бракът им беше крехък като черупката на яйце и нито един от двамата не желаеше да рискува да я счупи.

— Да, уморена съм. — Успя да изстиска някакво подобие на усмивка. — Утре сутринта ще ти направя палачинки. — Сякаш купчина палачинки можеха да излекуват раните им.

Уини угаси лампата и пристъпи към вратата.

— Искаш ли да ти разтрия гърба? — обади се Райън.

— Не, не. Не искам — промърмори жена му, преди да излезе от стаята.

Колин влезе в кухнята и видя Шугар Бет, стъпила върху една табуретка, да прибира поднос в шкафа над вградената готварска печка. Беше един часът през нощта, мъжът от кетъринга си беше тръгнал и тя едва се държеше на крака, но продължаваше да доказва, че може да се справи с всяко предизвикателство, поставено на пътя й от Колин. Що за мъж би се опитал да сломи дух като нейния?

— Едва се държиш на крака. Прибирай се у дома.

Тя погледна към кучето.

— Какво прави Гордън тук?

— Отидох до пристройката за карети, за да го пусна навън и той ме е последвал. Дъвчеше един чифт от бикините ти.

— Той ме мрази.

— Кучетата не мразят стопаните си. Това е в разрез с естествения порядък във Вселената.

— Щом казваш.

Шугар Бет слезе от табуретката и когато я вдигна, за да я прибере, Колин видя тъмните кръгове под очите й.

— Остави тази проклета табуретка. Утре ще разтребя останалото.

Тя подпря табуретката на бедрото си и го погледна с нескрита подигравка.

— Я се погледни. Угризенията ти струят от всяка пора на тялото ти. Надявам се, че няма да се разплачеш. Защото, честно казано, стомахът ми няма да понесе тази гледка.

— Ще се опитам да сдържа сълзите си. А сега върви да спиш. Утре сутринта ще ти напиша чека.

— Дяволски си прав. И ще ми платиш допълнително за тежък извънреден труд. Но скръндзата си остава скръндза. Ако престанеш да харчиш толкова много за скъпи парфюми и плочите на Барбара Стрейзънд, ще можеш да ми платиш колкото струвам.

— Скъпа моя, дори аз нямам толкова пари.

Последните му думи я накараха да онемее. Колин изпита удоволствието да я види как примигва, после се мръщи, докато търси скрит обиден подтекст в думите му, но той побърза да се възползва от временното си преимущество.

— Знам, че ще те разочаровам, но днешната вечер беше финалната сцена. Вече сме квит. Аз официално съм отмъстен за хлапашкото ти предателство.

Шугар Бет завъртя очи, включвайки се отново в играта.

— Да не би да ми казваш, че малко угризения на съвестта са достатъчни, за да си подвиеш опашката? И това ми било мъж!

Той явно бе прочел достатъчно страници викторианска еротика, защото изпита желание да я наведе върху стола и… да направи нещо доста неприлично.

Шугар Бет отнесе табуретката до плота, седна върху нея, изрита едната си обувка и подпря пета върху летвата, опасваща краката на табуретката.

— Струва ми се, че никога не съм ти разказвала за това. — Облегна брадичка върху дланта си, пародирайки доста удачно замечтана жена, потънала в спомени. — В нощта, когато измислих лъжата за теб… плаках с истински сълзи.

— Не може да бъде. — Тя се нараняваше. Той го усещаше, но не знаеше как да я спре. А и освен това дните му на благороден рицар, спасяващ страдащите жени, бяха отдавна отминали.

— Виждаш ли, през онзи ден блъснах камарото си — знакът стоп винаги събужда бунтарските ми наклонности — и аз се боях, че татко ще ми вземе ключовете. Така че не само фактът, че те мразех и в червата, ме накара да излъжа.

— Късно е, Шугар Бет, и ти си уморена.

— Беше адски забавно. Веднага щом казах на Диди, че си се опитал да ме опипаш, тя забрави за ударената врата на колата, както и татко. Те дори не ме накараха да платя от джобните си за ремонта. Още ми е смешно при мисълта за това.

Но в момента май не й беше до смях. Изглеждаше уморена и съсипана до дъното на душата си. Той пристъпи към нея.

— Била си още дете, при това безкрайно разглезено. Престани да се самоизмъчваш.

Би трябвало да знае, че всяка проява на съчувствие ще е грешка, защото тя тутакси скочи от табуретката и изсъска:

— Самото въплъщение на християнската добродетел! Състраданието и опрощението извират на талази от теб. Е, не се нуждая от съжалението ти, господин Бърн. Не се нуждая от…

— Достатъчно! — С едно бързо движение той я вдигна на ръце и я понесе навън от кухнята. Повече не можеше да се бори със себе си. Цялата вечер неумолимо водеше към този финал и сега той щеше да я отнесе на горния етаж, да я хвърли върху леглото и да я люби, докато заличи всяка разумна мисъл в главите и на двамата.

— Така, така, така… — Тя вдигна глава и впи поглед в него. Очите й бяха уморени, но гласът й звучеше провлачено, с предизвикателна нотка. — Това вече е друга работа, голямо момче.

Сякаш го поля с ледена вода. Мигом застина.

— Какво ви става, ваша светлост? Да не би да размислихте? — Издевателстваше над него, нацупила устни в уморено кокетлива гримаса. — Може би се страхувате, че няма да го вдигнете с момиче?

Сексът и дързостта бяха единствените оръжия, които й бяха останали. Колин го разбираше, както и това, че съчувствието и загрижеността му навярно бяха като бавна отрова, просмукваща се във вените й, в които течеше горда кръв, и арогантното й, предизвикателно поведение бе нейният начин да му го върне.

Той беше един циник, възбуден до крайност, но някога беше заклет романтик и затова намери достатъчно сили, за да я пусне на крака. После, защото заслужаваше награда за въздържанието си, я целуна страстно и завладяващо.

Тя откликна като истинска изкусителка — езикът й се преплете в див танц с неговия, устните й мълвяха задъхани стенания, бедрата й се триеха в неговите и всичко това бе преструвка, с която искаше да му покаже какво може да направи със съчувствието си. Но при все това кръвта пулсираше в слабините му, а тялото му искаше още и още. Беше му нужен целият самоконтрол, за да не изгуби контрол, но устните му останаха нежни и мамещи, давайки й време да излее яростта си. Постепенно тялото й престана да се извива, езикът й се отдръпна. Тя се сгуши мека и топла до гърдите му. Колин продължи да пие сладкия нектар от устните й, податливи и гальовни като кадифе.

Шугар Бет почувства нежния повик на целувката му и разбра, че е успял да я обезоръжи, ала тя бе твърде уморена, за да продължи да се съпротивлява. Той беше възбуден до крайност и тя с изумление установи, че и нейната възбуда е не по-малка. Дълбоко под леда, сковал душата й, тялото й бе оживяло.

От него струяха здраве и енергия, мъжка мощ, която почти бе забравила, че съществува. Целувката му я помиташе като ураган. Тя усети гъвкавите мускули, силата на тялото му. Устните й се разтвориха и езикът му се плъзна в устата й. Ръцете й сами се повдигнаха и се обвиха около врата му. Той продължи с бавните си милувки. Тя се чу да въздиша, устните му се откъснаха от нейните и той отново я вдигна на ръце.

Но вместо да се насочи към стълбите, той прекоси преддверието към изхода и я намести така, че да може да отвори входната врата.

— Това навярно е най-трудното нещо, което някога съм правил — процеди Колин през стиснати зъби, — но когато се любим — и вярвай ми, ние ще го направим — ще бъде само за удоволствие, а не някакво проклето състезание, в което единият трябва да е победител, а другият — победен.

Отвън беше студено. Тя притисна буза към рамото му. Той дори не се задъха, докато я носеше през двора, а Гордън подтичваше пред тях.

— Освен това — продължи Колин — ти ще бъдеш добре отпочинала. И — стисна я по-силно — сладка и покорна.

— Ти май си по-пиян, отколкото смятах. — Шугар Бет се прозина и затвори очи. — Хайде, не се стеснявай и си го признай. Ти се страхуваш от мен.

— По-скоро се ужасявам.

Лицето й се зарови по-плътно до гърдите му.

— Признавам, че съм истинска напаст.

— Най-лошият ми кошмар.

Вратата на пристройката за карети заяде и Колин пусна Шугар Бет на земята, за да я отвори. След като влязоха вътре, той отново я целуна, но този път само леко докосна устните й, сякаш се боеше, че няма да може да се сдържи. Чак тогава младата жена разбра, че той не се шегува и наистина ще си тръгне. Не искаше да си отива, но в същото време не знаеше как да му каже, че се чувства самотна, изгубена и има нужда той да остане.

— Нямаш представа какво ми струва това — рече Колин, като се извърна към вратата, — затова не очаквай, когато дойда утре сутринта, да бъда мил и любезен.

— Кой ти е казал, че си поканен?

— Кой е казал, че се нуждая от покана?

Когато този път си тръгна, той взе кучето със себе си.

Тя едва се довлече на горния етаж. Остави дрехите си на купчинка на пода, сетне успя някак си да измие зъбите си, но нямаше никакви сили да се оправи в хаоса на чувствата си, затова просто се строполи върху леглото.

Вече се унасяше, когато ги чу.

— Шугар… Шугар… Шугар…

Отначало помисли, че сънува, но когато се претърколи по гръб, виковете се засилиха.

— Шугар… Шугар… Шугар Пай…

Къби Боумар и пияните му приятели бяха отпред и я зовяха точно както в гимназията.

Ти ще бъдеш жена на всички времена, прозвуча гласът на Диди.

Шугар Бет нахлупи възглавницата върху главата си и заспа.

Уини се събуди от шума на течаща вода. Райън си вземаше душ. Не след дълго го чу да събужда Джиджи за неделното училище и последвалите очаквани буйни протести на дъщеря им.

— Мене ме отстраниха, татко. Забрави ли?

— Но не и от църквата.

— Къде е мама?

— Тя не се чувства добре.

— Аз също.

— Обличай се.

Уини отново се унесе. В просъница ноздрите й усетиха лекия аромат на кафе… чу тракането на чинии в кухнята… затръшването на врата… бръмченето на потегляща кола… животът продължаваше и без нея. Накрая събра сили и стана от леглото.

Прекрачи черната нощница, която миналата нощ бе свалила, за да облече една стара тениска на Райън и розово долнище на анцуг, които бе прибрала в дъното на гардероба, за да ги занесе в църквата за бедните. Отиде в банята, изми вяло зъбите си, но нямаше сили да си вземе душ. Погледна се в огледалото: подпухнали очи, сивкаво лице, коса, сплескана от едната страна на главата. Животът й се разплиташе като това розово долнище на анцуг, нишка по нишка.

— По-добре ли се чувстваш?

Тя подскочи, когато отражението на Райън изникна в огледалото над рамото й. Той беше облечен в панталони цвят каки и тъмносин трикотажен пуловер, който Джиджи му беше подарила за Коледа.

— Мислех, че си тръгнал.

— Разтревожих се за теб, затова помолих Мерилин да вземе Джиджи, за да отидат в църквата. Как си?

— Добре. — Стаята за гости я мамеше като гостоприемно убежище, място, където нямаше да нарани нито себе си, нито него. Искаше да припълзи обратно там и да се сгуши под завивките.

— Концертът днес следобед. Приемът. Ще можеш ли издържиш?

— Разбира се. Нищо ми няма.

Райън скръсти ръце и се облегна на рамката на вратата. Уини знаеше защо не бе отишъл в църквата. Искаше да й се извини за това, което бе направил на снощната вечеря. За Шугар Бет винаги всичко беше толкова лесно и естествено: красотата, чарът, способността да покорява най-порядъчните мъже, дори Колин. Колкото до Райън… само един поглед от Шугар Бет бе достатъчен, за да бъде пометен под цял тон от предположения: какво би било, ако…

Уини усети как гневът я задушава. Тя бе пренесла в жертва себе си, най-съкровената си същност в напразните усилия да си съперничи с призрака на едно разглезено осемнайсетгодишно момиче. Толкова й се гадеше от самата нея, че не можеше да го понесе.

Райън погледна часовника си.

— Джиджи няма да се върне скоро. Дали да не…

— Някога мислиш ли за нещо друго, освен за секс?! — Думите изскочиха от устата й, сякаш бяха изстреляни на повърхността от някакъв праисторически гейзер.

Той нямаше да се шокира повече, ако го беше ударила. Гейзерът изригна, но после спадна, потушен от обзелото я разкаяние.

— Извинявай. О, господи, Райън, толкова съжалявам. Не исках да кажа това.

Но едно извинение нищо не можеше да поправи. Топлите му кафяви очи изстинаха.

— Смятах да ти предложа да си облечем нещо по-обикновено, да отскочим до сладкарницата и да хапнем от онези бухти с череши, които толкова обичаш.

Срамът от несправедливото й обвинение я изгаряше, но бушуващият в гърдите й гняв не стихваше. През целия си живот бе смятала, че не е достойна за нищо повече от емоционалните остатъци на хората около нея, и това вече й бе дошло до гуша. Уини дишаше на пресекулки, докато се опитваше да потисне гнева си.

— Прощавай.

— Противно на това, в което, изглежда, вярваш, сексът не е единственото, за което си мисля.

— Зная. Просто аз… не съм на себе си. — Притисна ръце към корема си, опитвайки се да удържи бълбукащия гейзер. — Почакай да се оправя и ще дойда с теб.

— Забрави. Трябва да свърша малко работа. — Райън пристъпи към вратата, после се спря. Косо падащият утринен лъч светлина оставяше лицето му в сянка и за миг той й се стори напълно чужд. — Ако си сърдита заради снощната вечер, защо просто не го каза, вместо да разиграваш целия този театър?

Гейзерът отново забоботи.

— Не съм сърдита.

— Шугар Бет заслужаваше студено отношение, но това, което се случи, мина всякакви граници. Всички вие се държахте като деца, но аз няма да участвам в това.

— Разбира се, че няма да участваш. — Гейзерът се пенеше в нея, търсейки слабо място, където да пробие през кожата й.

— Кога най-сетне окончателно ще загърбиш миналото?

— Както ти си направил?

— Дяволски си права. Точно както аз съм направил.

— Та ти не можеше да свалиш очи от нея! През цялата вечер. Всеки път, когато те погледнех, ти я зяпаше.

— Веднага престани! — Ръката му се вдигна предупредително нагоре. — Ще говорим, когато се успокоиш и вразумиш.

Студеният начин, по който я отпращаше, я лиши от последните остатъци от самоконтрола й и гейзерът отново изригна. Като този път повлече със себе си всичко, включително и тайната, която пазеше заключена толкова много години.

— Няма да престана!

Той прекрачи прага.

— Не смей да си тръгваш!

Той продължи да върви.

Тя се спусна след него, побесняла фурия с обезумели очи, крещяща истерично, загубила всякакъв контрол.

— Аз забременях нарочно!

— Успокой се.

— Аз те излъгах!

Райън се спря на горната площадка и се извърна към нея. За пръв път изглеждаше искрено разтревожен.

— Уини, престани.

— Аз забременях нарочно, за да се ожениш за мен!

— Зная.

Тя притисна пръсти към устните си, преглъщайки горчилката в устата си. Опита се да си поеме дъх, но не можа.

— Ти си знаел? Знаел си и никога не си казал и дума?

— Какъв беше смисълът? — Прокара уморено ръка през косата си. — Няма причина да говорим за това.

— Но аз те изиграх.

— Не се чувствам изигран. Джиджи ми е по-скъпа от живота. А сега иди да се изкъпеш. Ще се почувстваш по-добре.

Сякаш водата можеше да отмие греха й.

— Райън…

Но той вече бе изчезнал надолу по стълбите.

Тя се подпря на стената. Най-мрачната й тайна… а той не искаше да говори за това.

С вцепенени крайници се върна в банята и се свлече на пода до ваната. Никога не бе искала да го мами. Но една нощ се чу да казва, че взема противозачатъчни и той няма защо да се тревожи. И тъй като тя бе Уини Дейвис, той й повярва.

Но тя имаше задължения, затова развъртя крановете. Концертът този следобед, приемът. Само ако можеше да бъде като Шугар Бет — безчувствена и егоистична, изцяло лишена от съвест. Разплака се. Колко дълго човек трябва да плаща за старите си грехове? Джиджи бе плод на лъжата й, затова тя не съжаляваше. Тогава защо продължаваше да се ненавижда?

Може би защото Райън никога не я бе ненавиждал.

* * *

Шугар Бет подуши аромата на кафе. И на бекон. Обичаше бекон. Претърколи се, видя, че наближава единайсет, и се запъти към банята. Двайсет минути по-късно слизаше надолу по стълбите, облечена с чисто бельо, в черен сатенен пеньоар на „Виктория Сикрет“, който имаше от цяла вечност, обута в най-старите си каубойски ботуши. Беше измила косата си, но нямаше време да я изсуши. Не си направи труда да се гримира. След вчера Колин Бърн не заслужаваше нищо повече, освен чиста коса и може би малко крем за лице.

Мускулите я боляха от тежката работа и справедливо възмущение, но колкото и да бе странно, тя изпитваше облекчение. Независимо дали Колин го съзнаваше, или не, но той най-накрая й бе простил. Бремето, което носеше от толкова години, се бе свлякло от плещите й.

Той стоеше до печката в тясната кухня, обърнат с гръб към нея, заемайки почти цялото малко пространство. Само един поглед й бе достатъчен, за да поиска да разкъса дрехите му и да го повлече на горния етаж.

— Тъкмо се канех да те събудя.

Шугар Бет съжали, че не бе останала по-дълго в леглото и не го бе дочакала. Онази стара черна магия — да се влюбва в грешния мъж — отново я бе завладяла. Само че сега не беше толкова глупава. Беше й отнело известно време, но най-сетне бе разбрала разликата между похот и любов.

— Мили боже, нима наистина си облякъл джинси? Дай бързо чаша кафе.

— Ушити са по поръчка — осведоми я той, докато тя сваляше от полицата една от чашите на Талула от уеджуудски порцелан. — Френски са. Струват около триста долара, но мисля, че си заслужават.

Шугар Бет кимна, загледана в сините му джинси, плътно прилепващи към бедрата му под етикета „Гап“.

— Французите май са се научили как да правят джинси — призна тя сухо.

— Снощи чух виковете на обожателите ти.

— Къби и момчетата?

— Сигурно са празнували дипломирането си от училището за идиоти. Едно или две яйца? — Той не дочака отговора й и чукна две яйца в тигана.

— Кажи ми къде си скрил кутията с поничките?

— Радвай се, че препечените филийки не са от пълнозърнест хляб. — Той огледа преценяващо сатенения й пеньоар и каубойските ботуши. — Много мила гледка.

— Ти си единственият мъж в Париш, който има дързостта да използва такива изрази. Къде ми е кучето?

— Навън. Май не обича много да скитосва наоколо.

— Защото е много твърдоглав. — Тя отнесе кафетата до кухненската маса и седна. — Подушвам бекон, но не го виждам.

— Сега ще изпържа пресен.

Той много ловко прехвърли яйцата в чинията, добави намазаните с масло препечени филийки и ги остави пред нея.

— А ти защо така си се пристрастила към бекона? Артериите ти сигурно са в шок.

— Момент на слабост.

— Аз ли не зная какво означава това.

Филийките бяха изстинали, но Колин не беше пестил маслото, така че тя не се оплака. И яйцата си ги биваше. Беконът изцвърча, когато го метна в тигана.

— Надявам се никой да не разбере, че предлагаш на врага си помощ и утеха — заговори тя след първата хапка.

— Няма проблем, ще го преживея.

— Приготвяш ми закуска, защото още не можеш да успокоиш разбушувалата ти се съвест, или просто си мил, за да се докопаш до благините?

— Под благини, предполагам, разбираш онези прелести, скрити под пеньоара ти?

— Да, точно тях.

— Възможно е.

— Кое от двете? Вина или благини?

— Трябва ли да избирам?

— Няма значение. — Тя излапа първото яйце. — Разкажи ми за съпругата си.

— Не желая.

— Няма история. Няма и благини. — Той не се заяждаше с нея, така че и тя нямаше да го прави. — Как е починала?

Колин забучи вилицата в бекона.

— Ако толкова искаш да знаеш, тя се вряза с колата в бетонна подпора на един мост. Трагедия при всички обстоятелства, но тя го направи нарочно.

— О!

— Именно.

Зад безстрастното му изражение се криеше цял свят от болка.

— Ти познаваш вината и угризенията много повече, отколкото си мислех — промълви Шугар Бет. — Странно как понякога съдим невярно за хората.

— Нямам причина да се измъчвам от вина. Направих всичко възможно, за да й помогна.

Шугар Бет знаеше твърде много за обвиненията и самообвиненията, за да повярва, че Колин е в състояние да разсъждава толкова хладнокръвно и безпристрастно, затова повдигна вежди.

Той се извърна.

— Добре де, тя беше бременна и това за известно време ме извади от релси. Но разумът възтържествува и аз успях да преодолея случилото се. През това време научих някои неща за себе си.

— Като например?

— Че бракът не е за мен. Някои хора съумяват да се оправят със семейния живот, но аз не съм от тях.

— И оттогава бракът не те е изкушавал?

— Навярно на теб ти е трудно да си го представиш, но нито веднъж не ми се е случвало. Накрая уредих живота си така, както го исках, и никога не съм бил по-щастлив. Но стига за моето скучно минало. — Наля си кафе, обърна се и я изгледа. — Кажи ми дали има някаква причина, освен очевидната, да се омъжиш за мъж, четирийсет години по-възрастен от теб?

Шугар Бет отчупи ъгълчето на препечената филийка, но не го изяде.

— Обичах го.

— И защо да не го обичаш? Той е бил милионер.

— Обикновено това е безусловен аргумент, но когато се поддадох на чара му, не знаех колко е богат.

— Та той е бил на седемдесет. Какъв чар би могъл да има?

— Ще се изненадаш. Той беше красив кучи син, изглеждаше петнайсет години по-млад, тексаска версия на Антъни Хопкинс, но без ужасяващите зъби. — Гърлото й се сви. — Най-чаровният мъж, когото съм познавала. Истински обаятелен, с онази вродена доброта. Той беше любовта на живота ми.

— Трогателно. — Язвителният му тон контрастираше със съчувствената усмивка. Комбинацията й хареса. Колин дръпна тигана с бекона от котлона. — Доколкото разбрах от това, което спомена по-рано, той е бил болен известно време.

— Две години. Последните шест месеца беше в кома.

— И е починал преди четири месеца?

Тя кимна и тръсна глава, за да пропъди тъгата.

— И ето ни сега тук двамата. Скърбящата вдовица и самотният вдовец, превъзмогват тихото отчаяние на живота си чрез добре замислена, но зле приготвена закуска. Достатъчно е, за да удавим „Холмарк“ в сълзи. Между другото, следващата седмица ще ти приготвя нещо по-вкусно, като качамак например. Отдавна ми се е прияло.

Той бе вдигнал чинията с бекон, но сега я остави. Изражението му вече не беше цинично, а само сериозно.

— За нас няма да има следваща седмица, Шугар Бет.

Тя скочи от стола си.

— О, не, недей! Още не съм намерила картината и ти няма да ме уволниш. Нуждая се от заплатата, колкото и мизерна да е тя.

Колин я удостои с един от предишните си високомерни погледи.

— Работата е унизителна. Предложих ти я само за да те смачкам.

— Беше много близо до целта. Още няколко седмици и щеше да успееш.

Той завъртя очи. Тя се отпусна на стола.

— Моля те, Колин, не бъди гадняр.

— Точно това се опитвам да не бъда. Не можеш повече да останеш в този град. Написах ти чек, който ще ти стигне за известно време. Върни се в Хюстън. Там ще можеш да се издържаш много по-добре, отколкото тук.

Не беше проблем да се издържа. Но не можеше да плаща сметките на Дилайла.

— Няма да си тръгна без онази картина.

— Ти дори не знаеш дали съществува. — Надвеси се над нея. — А и луксът, който могат да ти осигурят парите от продажбата й, не си струва загубата на достойнството ти.

— Лесно ти е да го кажеш. Не си роден повърхностен и тщеславен.

— По дяволите, Шугар Бет! Я се погледни. Ти си кожа и кости. Изглеждаш така, сякаш от седмици не си спала добре. Добави и факта, че хората плюят по теб, като те видят на улицата, а ти дори не се противиш. Знаеш, че ще стане още по-зле. Не се самозалъгвай, Уини има голяма власт в този град.

— Не ме е страх от Уини Дейвис.

— Сигурен съм. Но Уини Галантайн е нещо съвсем различно. Тя е Диди, Шугар Бет. Набий си го в дебелата глава. Уини се е сдобила с властта, която някога е притежавала майка ти.

— Но нито капка от чара й.

— Освен това съществува и проблемът между нас двамата. — Колин се намръщи. — Миналата вечер задоволих изцяло жаждата си за кръв и мъст, но не може да се каже, че ти желая доброто. В светлината на гореказаното, намирам доста зловещо обстоятелството, че снощи бяхме на ръба да правим секс. И ако зависи само от мен, скоро ще полетим от ръба.

— Но не зависи. Все още го обмислям.

— Лъжкиня. Помежду ни прехвърчат толкова много искри, че стените пушат.

— Искрите обикновено се причиняват от късо съединение. А ние двамата сме най-неподходящите партньори във Вселената.

— Което прави всичко това още по-примамливо, нали? — Погледът му я изгаряше. — Старая се с всички сили да избягвам скъпоструващите жени, а едва ли има толкова скъпа като теб.

— Ласкаеш ме.

— Ти направо поглъщаш на закуска мъжете, които се прехласват по теб, но това няма да се случи с мен.

— Харесва ми сладкодумието ти.

— Противоположностите се привличат сексуално.

— Умееш да убеждаваш, но аз тайничко подозирам, че ще се окажеш огромно разочарование в леглото.

— И мога ли да запитам на какво основание? — В гласа му отекна заплашителна нотка.

— Много добре знаеш.

— И все пак би ли ме осветлила?

— Заради префърцунеността ти. Тялото ми не е толкова идеално спретнато като твоето. Женско е. Има мускусна миризма. Влажно е. А ти си претенциозен и префинен. Просто не мисля, че ще ти харесва чак толкова. — Шугар Бет се опита да проумее какви точно ги върши, защо плаши сама себе си до смърт.

— Ти, скъпа моя, си самото въплъщение на злото.

— Зная — засия тя насреща му.

— Яж. — Колин тръсна чинията с бекон пред нея. — Не си ли гладна? Чудесно. Тогава да се качваме горе.

— Само при условие, че ще запазя работата си.

— Това няма нищо общо с работата ти и ти го знаеш. — Гордън залая пред вратата тъкмо когато той посегна към нея. — Проклето псе.

— Най-сетне прозря истината.

Той пусна кучето вътре и то тутакси се спусна към купичката с вода. Шугар Бет погледна към бекона, но вече бе изгубила апетит. Преди да се завърне в Париш, мъката и постоянната тревога почти бяха угасили желанието за секс. Но тогава отново срещна Колин Бърн. Защо точно той трябваше да е мъжът, който да я измъкне от доброволното й чистилище? Той не лъжеше, когато призна, че не й желае доброто.

— Кажи ми, че разумът ти не е надделял над чувствата — промълви той, докато се взираше надолу към нея.

— Глупостта е програмирана в моята ДНК.

— Слава богу.

Шугар Бет знаеше, че ще стигнат до края. В същото време искаше да се увери, че той разбира, че всичко помежду им е само игра и забавление.

— Да вървим — рече тя и стана от стола, като се запъти към стълбите. — И да не си посмял да се издъниш като любовник, защото в противен случай ще се постарая целият град да разбере.

— А ти, мила моя, се постарай да докажеш, че те бива и в друго, а не само в приказките, защото започват да ме обземат съмнения.

— Нима? — Тя се спря на третото стъпало, развърза колана на пеньоара и го остави да се свлече.

Колин гледаше жадно белия сутиен, черните бикини и каубойските ботуши.

— Направо съм поразен.

Тя прокара върха на палеца си надолу по корема.

— А още не си видял най-важното.

— Ето тук грешиш. — Ъгълчетата на устните му потръпнаха и с три големи крачки той скъси разстоянието помежду им. — Макар че ще призная, че нямам търпение да видя останалото.

— Добре, но ще си запазя работата.

— Ще млъкнеш ли? — Колин обви ръка около кръста й, вдигна я и я притегли грубо към гърдите си. Върховете на каубойските й ботуши се удариха в прасците му, докато тя се взираше надолу към него. Шугар Бет сведе глава, устата му се разтвори, устните им се сляха и той я целуна със страст, която би трябвало да е непривична за толкова елегантен мъж.

Без да прекъсва целувката, Колин я поведе назад към дивана. Ръката му се пресегна зад гърба й и пръстите му разкопчаха сутиена.

— Великолепна си — прошепна, захвърляйки го настрани.

— Зная.

Младият мъж се засмя, погали гърдите й, а после я целуна със същата жар. Колкото и да бе хубаво, тя жадуваше за още. Искаше да усети устата му върху гърдите си, езика му, зъбите…

Гордън излая.

И искаше да бъдат сами.

— Отърви се от него — простена тя.

— Той е куче. — Колин захапа устната й. — Безсловесна твар и на никого няма да каже.

— Но ще ни гледа.

Колин изруга и хвърли заповеднически поглед към Гордън.

— Стой тук.

Хвана я за китката и я затегли нагоре по стълбите към спалнята, но кучето ги последва. Когато затръшна вратата с крак, Гордън жалостно зави. Въпреки изгарящото я желание, Шугар Бет се усмихна, после се засмя високо, като видя свирепото изражение на Колин.

— Не мърдай — озъби се той и се изстреля към вратата.

Все още усмихната, тя се отпусна върху неоправеното легло и свали ботушите си. Колин или бе намерил някое кучешко лакомство, или отрова за мишки, защото, когато се върна в спалнята, никой повече не наруши тишината. Тя отметна глава и го погледна.

— Прекрасна си — пророни той почти с благоговение.

Тя беше само по бикини и виолетови чорапи, щамповани от двете страни с лика на реактивните момичета от едноименния сериал. Беше ги купила за Дилайла, която не ги хареса, защото тогава беше в розовия си период.

— Разбирам от дамско бельо.

— Няма да споря.

Той застана в средата на избелелия стар килим на цветя и започна да се съблича. Когато остана по джинси, тя стана и отиде до него.

— Остави на мен. — Шугар Бет се заигра с ципа.

— Имаш ли нужда от помощ? — изхриптя той.

— Не, благодаря. — Кожата му пареше под пръстите й. Тя прокара палец по ципа. Членът му беше дебел, твърд и — поредната изненада — много голям. Носът. Ръцете. Краката. Би трябвало да го очаква.

Желанието й бе ненаситно, като неговото, но не можеше да понесе мисълта, че всичко ще свърши твърде бързо… нито искаше да изглежда прекалено важно.

— Не биваше да ми пишеш тройка за съчинението ми за Шарлот Бронте.

Горещият му дъх опари шията й.

— Може да обсъдим това по-късно.

— Не мисля така. — Тя продължи да си играе с ципа. — Наистина положих много усилия за това съчинение.

— И го предаде с една седмица закъснение, сигурен съм.

Тя смъкна ципа с два сантиметра, но ръката й спря и устните й се нацупиха.

— При все това…

— Ще сменя тройката с четворка. Обещавам.

Шугар Бет пусна ципа. Пренебрегна сладостното изтръпване на крайниците си, отстъпи назад и го изгледа намусено.

— Искам шестица.

Тя не беше единствената в стаята, умееща да играе подобни игри.

— В такъв случай ще трябва да я заслужиш. — Посочи към краката й. — Подай ми един от онези чорапи.

— Само единия?

— Напълно разумна молба.

— Предполагам.

Тя подпря крак на ръба на леглото и се наведе бавно над бедрото си. С плавно, предизвикателно движение на умела стриптийзьорка започна да смъква памучния чорап, сякаш беше от най-фина коприна, после го затъкна в колана на джинсите му.

— Много мило, наистина. А сега ще сваля тези бикини.

— Шест плюс.

— Само заради тялото ти.

Думите му бяха много великодушни, тъй като и двамата знаеха, че тя е прекалено слаба, а бедрата й отдавна не бяха виждали тренажор. Но все пак дългите крака в очите на повечето мъже бяха способни да заличат всякакви други недостатъци.

— Обаче първо ще ме целунеш.

— С огромно удоволствие.

Тази целувка бе още по-бавна и продължителна от предишните, по-настойчива и помитаща. Колин зарови пръсти в косата й. Джинсите му драскаха кожата й. Тя усети, че се разтапя, още преди той да пъхне пръсти под ластика на бикините й, да ги дръпне надолу и да застане на колене.

Шугар Бет отметна глава назад, когато той зарови лице между бедрата й. Той вдъхна аромата й, както правят всички добри мъже. Всъщност и лошите, но нямаше защо да се тревожи, че е единствената грешница в тази спалня. Колин разтвори бедрата й. Едната му ръка обхвана дупето й.

Вкуси я.

Коленете й се подкосиха, но той я задържа с едрата си длан, подчинил я напълно на волята си, открита и достъпна за ненаситните му ласки.

Оргазмът я връхлетя изневиделица. От гърлото й се изтръгна сподавен стон.

Той не се отдръпна, докато не утихна и последната вълна, сетне я положи върху леглото, сякаш бе кукла. Ръцете му се заплетоха в джинсите и необичайната за него непохватност извика ленива усмивка върху устните й. Тя забеляза, че той се бе подготвил и извади от джоба си презерватив — разумна, но ненужна предпазна мярка.

Най-после напълно гол, Колин я бутна по гръб и прокара устни от зърната на гърдите до корема й. Кой би могъл да очаква такава първична страст в един толкова префинен и претенциозен мъж? Тя вкопчи пръсти в гъстата му коса, която приличаше на грапава коприна под пръстите й. Продължи да я дразни, довеждаше я до ръба, но не позволяваше да полети в пропастта. Шугар Бет се претърколи настрани, за да му дари същата наслада.

Опиянени от вихъра на усещанията, те се спуснаха в диво пътешествие — докосваха се и се дразнеха, разменяха си сладки въздишки и мръсни думички, довеждайки се един друг до безумие. Тя се опита да стисне крака, за да го помъчи още малко, но той не й позволи.

— Дори не си го и помисляй!

Колин улови глезена й, който все още бе обут в чорап, и го вдигна високо. После стисна другото коляно, разтвори я широко и проникна дълбоко в нея, но не грубо — беше твърде голям за това — но не и прекалено внимателно. Точно както искаше тя, все едно бе прочел мислите й.

Младата жена обви крака около кръста му и телата им се сляха във вечния ритъм на отдавнашни любовници. Мускулите на гърба му потрепваха под дланите й. Той напрегна бедра, обхвана дупето й и откри нов източник на наслада.

Тя изви гръб и изкрещя. Погледите им се преплетоха. За един смайващ миг помежду им проблесна мълнията на прозрението, осъзнаването на нещо важно, стигащо до дълбините на душата. Но преди да го назоват, вихрушката ги подхвана и отнесе.

12

„Заклевам се, мога да убия Видал! Непростимо е той да петни честта на почтени девойки…“

Джорджет Хейър, „Дяволският клуб“

Шугар Бет се претърколи настрани.

— Приключих с теб. Можеш да си вървиш.

Дишането на Колин още не се бе успокоило и тя навярно го пришпорваше, но просто се боеше, че той ще види колко е разтърсена от случилото се току-що в това легло. Обикновено необвързващият секс трябва да доставя наслада, но не бива да е нещо важно и знаменателно. А точно това можеше да се случи, ако не внимаваше и позволеше защитната й преграда да падне.

Тя усети, че Колин я наблюдава, докато прекосяваше гола стаята. Припомни си заплахата му да я уволни, но си заповяда дори да не мисли за подобна вероятност.

— Това беше само за загрявка, скъпа моя — заговори той с провлачения си акцент на потомствен английски аристократ. — Определено още не съм приключил с теб.

— Никой мъж не е. Но имам много задачи за вършене и нито една не включва теб.

— Нима?

Само като го гледаше подпрян на лакът на възглавницата, с гърди, влажни от пот, с тези тъмни коси, разрошени повече от обичайното, й се искаше тутакси да се върне в леглото и отново да се остави в плен на магията му. Но трябваше да укрепи бариерите си, затова вдигна джинсите му и ги хвърли върху леглото.

— Ти беше великолепен. Дори вдъхновяващ. Сега си върви у дома и възстанови силите си. Ще се видим утре сутринта.

Лениво отпуснатата поза се смени с напрегната и той вдигна коляно под чаршафа, смъкнал се по-надолу по бедрата му.

— Струва ми се, че вече обсъдихме това.

— Не ме карай да плащам работата си със секс. Самият ти ще се почувстваш омърсен.

— Господи, какви глупости дрънкаш.

Той беше прав, но преди да се доизкаже, Шугар Бет се опита да се втурне към банята, ала Колин я сграбчи, преди да стигне до вратата, и я довлече обратно в леглото.

— Не бързай толкова. Наскоро, по време на проучванията си, се натъкнах на една много интересна перверзия.

— Каква перверзия?

Той плъзна ръка между бедрата й и движението на пръстите му я накара да забрави, че защитните й прегради са разклатени.

— Мисля, че ще ти дойде твърде много.

Тя го ухапа по рамото.

— А може би не, ако бъдеш по-нежен?

— А може би не — съгласи се той.

След това в спалнята за дълго се възцари тишина.

Много по-късно, когато тя излезе от банята след втората си вана за сутринта, завари в леглото само един недоволен басет. Времето, прекарано във ваната, я бе отрезвило и Шугар Бет се отпусна върху края на матрака. Гордън се примъкна до нея и опря глава на бедрото й. Дългото му провиснало ухо покри коляното й.

Младата жена сведе глава и се опита да се пребори с напиращите сълзи. Цяла сутрин се опитваше да не мисли за Емът, но призраците винаги се връщаха. Току-що бе срязала още една нишка, свързваща я с покойния й съпруг. Така става, когато наблюдаваш как любимият ти бавно гасне. Няма окончателен край, нито един миг на всепоглъщаща скръб, само безкрайна редица от загуби. Тя погали Гордън по главата, сетне обгърна с ръце коленете си.

Толкова й бе хубаво с Колин. Но нямаше да изпитва вина за стореното, не и след като толкова дълго бе живяла без мъжка ласка. В същото време трябваше да направи всичко по силите си, за да не позволи на старите навици да се прокраднат обратно. Никога повече нямаше да допусне щастието й да зависи от мъж, особено толкова емоционално сдържан като Колин Бърн.

На долния етаж заби часовникът и тя си спомни, че днес е неделя. Колин щеше да ходи на концерта, а тя бе казала на Джиджи, че може да я посети този следобед. Не беше във форма да общува с измъчвана от тревога и вина тийнейджърка, но едва ли можеше да позвъни на Джиджи и да й каже да не идва, затова си издуха носа, обу джинсите, гримира се и слезе долу, за да разтреби кухнята след закуската.

Прощалният чек на Колин лежеше върху плота. Взе го. Две хиляди долара. Явно съвестта здравата го гризеше и Шугар Бет скъса чека. Замисли се за Дилайла. Отново се запита дали не е по-добре да вземе доведената си дъщеря да живее с нея и отново отхвърли идеята. Дилайла обичаше набезите им из магазините, обедите в ресторантите, но след няколко часа, прекарани далеч от „Брукдейл“, ставаше неспокойна и молеше да я върнат у дома.

Шугар Бет се взираше невиждащо в стената, когато се появи Джиджи, издокарана в поредните раздърпани и торбести дрехи, които й висяха като на закачалка и навярно дразнеха до безумие родителите й. Момичето се наведе, за да погали Гордън. Когато се изправи, изглеждаше нервно и притеснено.

— Този следобед трябваше да отида с тях на концерта, но се скарах с баща ми.

— Колко удобно.

— Искаш ли… ъ… да изпечем курабийки или нещо подобно? — Тя се изчерви, осъзнала със закъснение, че нейната светска леля е твърде изтънчена, за да се занимава с нещо толкова скучно и обикновено като печенето на курабийки.

Шугар Бет потисна въздишката си. Не можеше да се справи със собствените си комплекси, камо ли с тези на това дете.

— Нямам брашно — рече тя.

— Няма значение. И без това печенето на курабийки е тъпо.

— Така ли мислиш? — Шугар Бет можеше да й каже, че обича да пече курабийки почти толкова, колкото обичаше и да ги похапва, но не искаше да се сближава твърде много с момичето.

— Може би ще ми покажеш как да си гримирам очите? Твоят грим е жесток.

Шугар Бет огледа развлечените й панталони от рипсено кадифе и избелялата тениска.

— Не смяташ ли, че едва ли ще си отива с този моден тоалет?

— Невинаги се обличам така.

— Нима?

Джиджи се зае да изучава нокътя на палеца си.

— Така е по-удобно.

— По-удобно за кого?

Гостенката й сви рамене.

Шугар Бет нямаше сили да се задълбочава. Гримирането на очите бе безопасен терен. А и беше по-добре Джиджи да се научи на тънкостите на грима от нея, отколкото от превзетата си майка или, не дай си боже, от Мерилин, макар че Мерилин умееше да си служи с молива за устни. Понечи да поведе Джиджи към горния етаж, но навреме си спомни за омачканите чаршафи в спалнята.

— Ще донеса гримовете си. Тук светлината е по-добра.

— Добре. Аз съм си направила нещо като списък.

— Какъв списък? — попита Шугар Бет предпазливо.

— На въпросите, които искам да ти задам.

Главата й започна да пулсира. Реши да зареже засега урока по гримиране и се насочи към кухнята.

— Преди това имам нужда от едно кафе.

— И аз пия кафе.

— Да бе, как не.

— Наистина пия!

Чудесно. Нека Райън да се тревожи за пристрастеността й към кафето.

Шугар Бет включи старата кафеварка, обърна се и видя, че Джиджи е седнала на стола до масата и е извадила молив и лист хартия от джоба си, за да си води бележки.

— Първо, какво мислиш, че е по-добре: да си умна или популярна? Мисля, че е второто.

— Тези две неща не са взаимно изключващи се.

— Това не важи за Париш.

— Важи дори и за Париш.

— Ти си била умна — продължи Джиджи, — но си получавала лоши оценки и затова си била популярна.

— Не ми се иска да те разочаровам, но получавах лоши оценки, защото приоритетите ми бяха сбъркани. Може да имаш хубави оценки и пак да си популярна.

— Как така? — Джиджи заряза бележките си. — Точно това не разбирам. Как си го постигнала? Била си богата като мен. Как така съучениците ти не са те мразели заради това?

На Шугар Бет й бе писнало да излага на показ кървящите си рани пред света, а и сега не й се говореше за това. Или ако трябваше да бъде точна, никога. Но Джиджи заслужаваше отговор.

— Родила съм се с измамното чувство за превъзходство — подхвана тя бавно — и успявах да манипулирам всички около мен, а те ми го позволяваха. За кратко беше страхотно, но може би си чула, че при мен страхотните неща не траят дълго.

Това не бе отговорът, който Джиджи очакваше.

— И как точно си ги манипулирала?

Шугар Бет погледна с копнеж към кафеварката, но тя още не се бе изключила. Имаше нужда от кофеин веднага и тя грабна една кока-кола от хладилника.

— Искаш ли?

— Не, благодаря. Предпочитам кафе.

— Не се и съмнявам. — Дръпна металния пръстен и отвори кутията. Джиджи чакаше с широко отворени очи и наострени уши. Шугар Бет се опитваше да измисли какво да каже, което да има смисъл за едно тринайсетгодишно момиче, пък и дори и за нея. — Важното не е да бъдеш популярна, Джиджи. Важното е да бъдеш силна.

— Но аз не се чувства силна — пророни унило момичето.

Добре дошла в клуба, хлапе.

— Никой не е, когато е на тринайсет. Но тринайсет е чудесна възраст да започнеш да събираш сили. И то правилните.

Лицето на Джиджи се оживи от интерес.

— Точно това искам. Да бъда силна.

— Но ти го искаш веднага, а това е невъзможно.

— Ти обаче си била силна, когато си била на тринайсет.

Шугар Бет сподави горчивия си смях.

— Моята сила беше илюзия. Всички номера, които използвах, за да постигна своето, с времето се обърнаха против мен. Ти искаш да притежаваш сила, която да трае вечно. Но няма да се сдобиеш с нея, ако се подценяваш.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

— В твоя случай това означава да се преструваш на бедна, като се криеш зад грозни дрехи, не си пишеш домашните и се мотаеш с неподходящи приятели.

Джиджи поруменя от гняв.

— Само защото Челси не е богата…

— Това няма нищо общо с парите. Става дума за ум, а от това, което ми разказа, Челси не е благословена с този божи дар. Ти, от друга страна, си получила повече от достатъчно, но изглежда, не се възползваш от мозъка си.

— Няма да движа с такива зубъри като Гуен Лу и Джени Бери, ако това имаш предвид.

Шугар Бет си припомни как Уини се опитваше да остане невидима, докато крачеше по училищните коридори.

— Защото не ти допадат, или защото другите деца ще ти се смеят, ако ги харесваш?

— Защото не ми допадат — отвърна Джиджи след продължително мълчание.

— Искаш ли да притежаваш реална сила, или не?

Още докато задаваше въпроса, Шугар Бет се чудеше какви напътствия да измъдри.

— О, да — мечтателно въздъхна Джиджи, но след миг лицето й помръкна. — Ще ми кажеш, че трябва да уча редовно, нали? И да се сприятеля с Гуен и Джени?

— Уважението към околните и умението да разбереш тяхното възприятие за света ти дават сила. — Шугар Бет искрено се надяваше това да е истина. — Освен това те прави по-добра. А добротата привлича хората. Това не означава, че не трябва да отстояваш себе си. Но не бива да го правиш, като тъпчеш другите, освен ако те не са си го заслужили. В този случай ще го направиш честно и открито, без подли подмятания за нечии недостатъци, като например за някой и друг излишен килограм.

Джиджи се сви на стола с нацупена физиономия.

Шугар Бет търкаляше между дланите си кутията с кока-кола. Несъзнателно очакваше да чуе издрънчаването на брачната й халка, но миналия месец най-сетне се бе заставила да я свали. Джиджи вдигна глава и се взря в нея. Не след дълго щеше да се превърне в истинска красавица, но Шугар Бет от все сърце се надяваше, че това няма да се случи твърде скоро. Ранно разцъфналата красота пречеше на формирането на характера.

Тя пое дълбоко дъх на пресекулки, опитвайки се да измисли какво да каже на Джиджи, как да я убеди.

— Може би е време да съставиш план за живота си. Наистина амбициозен план. И да не отстъпваш от него. Дори да си решила да станеш президент на Съединените щати. Навярно с годините планът ти ще се променя, но това може да е за добро, защото, докато се подготвяш за една цел, ще научаваш неща, които ще ти помогнат да постигнеш следващата. Точно това означава истинската сила — не да си губиш времето със скандали и да се държиш зле с околните само защото те е страх какво може да каже някой зад гърба ти. — Шугар Бет остана смаяна от неочаквания си пристъп на гняв. Защо Диди не й бе казала същото, когато тя беше на тринайсет? Но майка й бе неспособна да мисли отвъд границите на своя тесен мироглед.

Шугар Бет се облегна на стола. До съзнанието й достигаха истини, които до този момент не бе разбирала.

— Хората винаги се опитват да откраднат твоята власт и сила. Когато в живота ти върви, те казват, че всичко това е, защото си богата и родителите ти са важни клечки. Хората, на които не си безразлична, също ще пробват да откраднат силата ти, но ще го направят по различни начини. Когато се провалиш в нещо, те ще се опитат да те утешат, като ти кажат, че никой не е съвършен и не бива толкова да се измъчваш и да си толкова взискателна към себе си. Те може да ти кажат, че не си струва да се тормозиш заради слабата ти оценка по математика, защото математиката е трудна за момичетата. Или ще те убеждават да не се притесняваш от несправедливостта на този свят, защото ти не можеш да победиш цялото зло. И дори да ти мислят доброто, по този начин те ще те принизяват. — Нещо в гърдите я стегна и тя си пое дълбоко дъх. — Единственият начин да запазиш силата си е да се научиш да поемаш отговорност и да признаеш, когато си сгрешила, и да отстояваш своето, когато си уверена в правотата си.

— А как ще разбереш разликата?

Шугар Бет сви рамене.

— Тъкмо в това е тайната на живота. Всеки трябва сам да я разбере.

— А ти? Разбрала ли си я?

Само една тринайсетгодишна хлапачка можеше да зададе подобен въпрос.

— Още не. Но се опитвам.

Джиджи кимна, сякаш обмисляше казаното, после подпря лакътя си на масата.

— Хайде сега да поговорим за секс.

Шугар Бет нямаше намерение да се въвлича в подобна дискусия, но се зарадва на смяната на темата.

— Кафето е готово — възкликна и скочи от масата.

— Искам да попитам как разбираш кога си готов за секс?

Шугар Бет си спомни за омачканите чаршафи в спалнята на горния етаж.

— Ако не е много спешно, както искрено се надявам, защо да не отложим този разговор за друг път?

— Добре. — Доволната усмивка на Джиджи събуди подозренията на Шугар Бет, че племенницата й приема тази уговорка като покана за следващо посещение. — А сега може ли да се заемем с гримирането?

— Добре.

Главоболието на Шугар Бет намаля, докато експериментираха със съдържанието на козметичния й несесер. Говориха за това, как да не се размазва спиралата, как да се сдобиеш със сила, какви цели да си поставяш. От време на време Шугар Бет се чувстваше като лицемерка, но не през цялото време и докато очертаваше с молив очите на Джиджи, се питаше дали най-сетне не е придобила поне малко мъдрост, която да предаде на следващото поколение.

Джиджи бе казала, че родителите й ще се върнат около четири, и малко преди три и половина тя неохотно се запъти към вратата.

— Не е нужно да ме изпращаш — промърмори момичето, когато Шугар Бет я последва навън, оставяйки вътре нещастния Гордън. — Не съм малка.

— Няма да се катериш по онова перило, освен ако не съм там, за да съм сигурна, че ще се качиш горе невредима.

— Сякаш е кой знае какво.

— Сарказмът краде силата ти.

— Ти си саркастична.

— Тъкмо заради това ти го казах, зная го от личен опит.

Джиджи се изкиска.

Шугар Бет й се усмихна.

— Никой от нас не остава на едно място, скъпа. Всички вървим напред. И можеш да ми вярваш, когато ти казвам, че на мен ми се е налагало да се трудя по-упорито от повечето.

— Мисля, че си свършила страхотна работа.

Шугар Бет не би трябвало да се чувства толкова горда от похвалите на едно тринайсетгодишно момиче, но при все това й стана мило и хубаво на душата.

Когато наближиха къщата на Галантайн, тя се скри сред малката горичка от едната страна на шосето, за да може да наблюдава как Джиджи се катери по перилото. Преди да стигне до горе, момичето започна да прави лудории — накланяше се назад и размахваше ръце и крака, нарочно опитвайки се да докара инфаркт на леля си. Трябваше да й се признае, че се справяше доста добре. Шугар Бет насила прекрати забавлението, като се обърна.

Изпука клонка. Някой се движеше сред дърветата пред нея. Докато се опомни, Райън изникна отпреде й.

Изглеждаше не по-малко смаян от нея да я види и не особено щастлив от срещата. Беше облечен в тъмносиньо спортно сако, светлосиня риза и вратовръзка в пастелни тонове — облекло, което според нея никой, освен Колин, не би избрал за разходка в гората.

— Шугар Бет? Какво…

Главата му подскочи, когато зърна Джиджи да изпълнява акробатичните си номера на стълба на терасата.

— Джиджи! — Той хукна към къщата. — Слизай веднага от там!

Джиджи се вкопчи в стълба. Дори от толкова голямо разстояние Шугар Бет виждаше ужаса, изписан върху лицето на племенницата й. За частица от секундата си припомни чувството да изпиташ неодобрението на баща си. Джиджи се спусна предпазливо по перилото, колкото може по-бавно, но явно недостатъчно бавно, за да охлади гнева на баща си, защото веднага щом краката й докоснаха земята, той я сграбчи за ръката и леко я разтърси. Шугар Бет инстинктивно изтича напред, но когато стигна при тях, той вече я бе пуснал.

— Какво правиш навън? Къде си била? Двамата с майка ти те търсихме навсякъде.

— Излязох да се поразходя — процеди Джиджи през упорито стиснатите си устни. — А вие трябваше да се върнете чак след половин час.

— Тръгнахме си по-рано от приема, а ти не биваше да излизаш от къщата.

— Задушавах се! — извика тя с целия трагизъм на героиня от сапунен сериал.

Райън се извърна към Шугар Бет с гневно изражение.

— Не зная каква игра играеш, но не желая никога повече да те виждам близо до дъщеря ми.

Не биваше да боли толкова силно, но това беше Райън, момчето, с което заедно бяха гледали „Скуби Ду“.

— Шугар Бет не е направила нищо! — възкликна Джиджи. — Случайно я срещнах, докато се разхождах. Наистина случайно. Дори не сме говорили. Аз дори не я познавам.

Беше минало доста дълго време, откакто някой се бе опитал да я защити с такава страст, и Шугар Бет бе трогната.

— Боя се, че нашата малка тайна е разкрита — усмихна се тя кисело.

— Не, не е! Това…

— Райън? — Уини изскочи през предната врата на къщата. Също като съпруга си, тя бе официално облечена, но косата й бе разрошена, а изражението — напрегнато. — Райън, какво… — поде тя и застина. Погледът й прескачаше от дъщеря й към Шугар Бет и съпруга й.

— Влизай веднага вътре! — рязко нареди той на Джиджи.

Но момичето извърши огромна грешка, на която само едно тринайсетгодишно хлапе бе способно, и вместо да се подчини, се заинати.

— Нищо не съм направила!

Лицето на Райън почервеня от гняв, а Шугар Бет пристъпи припряно напред.

— Джиджи…

— Влизай вътре! — изрева той. — Отивай в стаята си и не излизай от там, чуваш ли ме!

Джиджи се извърна към родителите си, стиснала ръце в юмруци, с очи, плувнали в сълзи.

— Знаех си, че ще стане така! Вие крадете силата ми! Точно както каза Шугар Бет!

О, господи… Шугар Бет потръпна.

Уини беше бледа като платно, а Райън — бесен, но Джиджи още не бе приключила.

— Няма да ви го позволя! Няма да позволя на никого да открадне силата ми!

Юмрукът на Райън разцепи въздуха.

— Влизай веднага вътре!

Джиджи стрелна с умоляващ поглед леля си, но Шугар Бет остана мълчалива. Знаеше, че каквото и да каже, само ще стане по-лошо.

Джиджи закрачи ядосано към входната врата. След миг Шугар Бет чу как тя оглушително се затръшна. И на нея също й се искаше час по-скоро да се прибере в стаята си. Стегна се, за да посрещне атаката на Уини, но тя се бе вторачила в Райън, който гледаше Шугар Бет, сякаш я мразеше.

— Тя е още дете — рече той. — Как можа да го направиш? Много добре знаеш, че не желаем да я приближаваш.

Джиджи и без това здравата бе загазила и на Шугар Бет сърце не й даваше да я издаде.

— Тя ми е племенница. Беше ми любопитно да я опозная.

Уини се отърси от вцепенението си.

— Да не си посмяла никога повече да я приближиш. Ясно ли е? Няма да го позволя.

Шугар Бет не й обърна внимание, а се извърна към Райън.

— И какво точно си мислиш, че мога да й причиня?

— Не желаем да го разберем.

— Не можеш да я предпазиш от живота.

— Но можем да я предпазим от теб.

Шугар Бет не можеше да понесе подобно морално самодоволство и избухна.

— Е, закъснели сте. Аз вече й разказах всичко, което зная. Как да пуши трева. Как да краде пари от портфейла на баща си. Как да се чука с приятеля си на задната седалка на камарото. — Последното беше удар под кръста и Шугар Бет се засрами от себе си. Или поне скоро щеше да се засрами. — Вървете по дяволите и двамата!

Уини наблюдаваше вцепенено как Шугар Бет се отдалечава от тях с типичната си чувствена грациозност. Паниката в нея се надигаше с всяка секунда. Ами ако Шугар Бет й откраднеше всичко? И съпруга, и дъщерята?

— Ако не си бяхме тръгнали по-рано от приема… — Райън замлъкна. — Готов съм да се закълна, че всичко е работа на Джиджи. Тя от седмици разпитва за Шугар Бет.

Той отново защитаваше някогашната си любовница. С натежало от болка сърце Уини се извърна и се запъти към къщата. Когато се качи горе, се разигра напълно предсказуема сцена с Джиджи. Дъщеря й се бе свила в ъгъла на стаята си, притиснала към гърдите си изцапана с мастило възглавница на „Лора Ашли“.

— Имах нужда от някой, с който да си поговоря — нахвърли се момичето върху майка си. — Шугар Бет ме изслуша. Тя ме разбира!

— Аз съм твоя майка, Джиджи. Аз също те разбирам. Винаги когато пожелаеш, можеш да говориш с мен.

— Не, не мога! Ти искаш всичко да бъде по твоему.

Уини се стъписа. Кое беше това демонично дете, вселило се в тялото на скъпоценната й дъщеря?

— Това не е вярно.

— Поне татко понякога ме изслушва!

— Не става дума за майка ти, а за теб — намеси се Райън. — И днес ти се отказа от нещо много ценно. Лиши се от нашето доверие.

Джиджи пъхна възглавницата под брадичката си.

— Защо не помислиш върху това? — продължи той, а пръстите му обвиха ръката на Уини. — И за това, колко време ще ти е нужно, за да си го върнеш.

Изведе Уини от стаята и затвори вратата. Двамата чуха скърцането на матрака, последвано от риданията на Джиджи. Тя беше любимото момиче на татко и той се поколеба за миг.

— Остави я — рече Уини. — Има нужда от време, за да помисли.

Слязоха заедно по стълбите и влязоха в гостната. Уини имаше чувството, че всеки миг ще повърне. Райън захвърли спортното сако и разхлаби вратовръзката си.

— Рано или късно, ще си върнем дъщерята — заяви, но не прозвуча много убедено.

От горния етаж, от стаята на Джиджи, се разнесе грохотът на рапа. Уини започна да събира страниците на неделния вестник, които той бе разпръснал навсякъде.

— Кога се превърнах в неин враг? Нямам представа. Една сутрин се събудих и вече бях от другата страна.

— Не става дума за теб, а за нея.

— Не ми се струва така.

Той разкопча яката си и се свлече в тъмночервеното кожено кресло, купено от нея на една разпродажба на семейно имение.

— Трябваше да се досетя, че тя ще намери начин да се срещне с Шугар Бет. Имаше достатъчно признаци.

— Какво искаш да кажеш?

— Джиджи задаваше много въпроси. Забраних й да се вижда с нея, но тя е толкова твърдоглава. Все едно да размахаш червено пред бик.

— На мен нищо не си ми казал.

— Ти не си много разумна, когато става дума за Шугар Бет.

— А ти си, така ли?

Той се надигна от креслото.

— Не започвай отново.

— Защо не? Сам виждаш, че нещата не се оправят, когато ги замитаме под килима.

— Ти не си на себе си.

— Не ми пука. Писна ми от всичко това.

Устните му се свиха в тънка линия.

— А ти знаеш ли на мен от какво ми писна? Писна ми да стъпвам на пръсти край теб, да се страхувам, че ще кажа нещо, което ще се изтълкува погрешно и ще нарани деликатните ти чувства.

— Тогава не го прави.

Върху челюстта му заигра мускул. Той се протегна към дистанционното.

— Трябва да се успокоиш и да се вземеш в ръце.

Тя изби дистанционното от ръцете му и то се плъзна по килима. Очите му се разшириха от изумление. Уини се извърна към съпруга си.

— А ти трябва най-после да си честен! Ако толкова отчаяно желаеш Шугар Бет, върви при нея!

Райън окончателно се слиса.

— Това ли си мислиш за мен?

— Уморих се да се преструвам.

— От четиринайсет години съм ти напълно верен.

— Ей сега ще ти връча медал.

— Аз се ожених за теб, по дяволите! Знаех, че забременя нарочно, но нито веднъж не те упрекнах!

— Не би го направил. Ти си прекалено порядъчен, за да го сториш. Аз съм измамницата.

— Ти го каза, не аз.

— Защото на теб никога не ти достигна смелост.

— Да не си посмяла да ме упрекваш за това. Съзнанието ти за собствената ти вина те кара да реагираш прекалено остро. Проблемът е твой, Уини, не мой.

Гневът й се замени с отчаяние. Тя се отпусна на ръба на дивана.

— Видяхте те как я гледаше миналата вечер.

— Това, което си видяла, е единствено плод на твоето въображение. Станала си параноичка.

Уини изведнъж усети, че я обхваща някакво неестествено спокойствие. Ръцете й се отпуснаха безсилно в скута и тя сплете пръсти.

— Аз ревнувам. Ревнувам толкова силно, че не мога да мисля разумно. Но не съм параноичка. След всичките тези години ти все още не си я забравил.

— Това са глупости. За бога, аз се ожених за теб.

— Нямаше да го направиш, ако не бях забременяла.

Колебанието му продължи малко повече, отколкото трябваше.

— Разбира се, че щях да се оженя.

Болката я преряза като нож.

— Щях да се оженя — повтори Райън, сякаш се опитваше да убеди себе си.

Уини си пое дълбоко дъх.

— Вече не зная коя съм. Може би никога не съм го знаела. Зная единствено, че се изтощих до смърт, опитвайки се да бъда достойна за теб.

— Всичко това са празни приказки.

— Не мисля така. — Тя се изправи и огледа антиките, които бе събрала. Обичаше тази стая, тази къща. Обичаше да бъде заобиколена от предмети, навяващи за миналото. — За известно време ще се преместя в апартамента над магазина. — Собственият й глас идваше сякаш някак отдалече. Не го бе планирала, дори не си го бе помисляла до този момент. Но идеята я мамеше като сенчеста гора.

— Никъде няма да ходиш. — В гласа му прозвуча ниска, опасна нотка, каквато никога не бе чувала.

— И двамата се нуждаем от време.

— Ти се нуждаеш от семеен консултант, не от време.

— Зная, че изпитваш гняв.

— Това, което изпитвам в момента, не е точно гняв. Какво според теб трябва кажа на Джиджи? Че майка й си е стегнала багажа и си е тръгнала?

— Не зная какво ще й кажеш.

— Значи, просто оставяш цялата работа на мен, така ли?

— Да — прошепна тя. — Да, точно така. За пръв път в живота ни оставям всичко на теб. — Стана от дивана и пристъпи към вратата.

— Да не си посмяла да си тръгнеш от тази къща, Уини! Говоря сериозно. Ако си тръгнеш, последствията никак няма да ти харесат.

Тя се направи, че не го е чула.

13

„… тя разполагаше с предостатъчно време, за да наблюдава любовника на сестра си.“

Джорджет Хейър, „Дяволският клуб“

Колин отвори вратата. На прага стоеше Райън. Нищо необичайно, ако не беше десет часа в понеделник сутринта и той не изглеждаше толкова зле.

— Изглеждаш ужасно.

— Благодаря.

Колин не беше говорил с Райън от събота вечерта. Краткото отдръпване беше преднамерено, тъй като Колин много добре знаеше в каква посока ще тръгне разговорът им. Райън беше най-добрият му приятел. Предишните отношения между учител и ученик отдавна бяха останали в миналото и сега нито един от двамата вече дори не ги помнеше. Играеха заедно в баскетболния отбор, от време на време тичаха през почивните дни и Райън му помагаше да тренира футболния отбор на момчетата.

— Да не би фабриката да е изгоряла? — попита Колин. — Не ми хрумва друга причина, поради която такъв работохолик като теб ще зареже работата си.

— С фабриката всичко е наред. Трябва да поговорим.

Колин не изгаряше от желание за този изненадващ тет-а-тет. Сутринта Шугар Бет се бе появила навреме за работа, както и очакваше, пренебрегвайки напълно факта, че той я бе уволнил. След това се постара да не му се мярка пред очите, докато той седеше в кабинета си, втренчил поглед в екрана на компютъра. Не можеше да спре да мисли за нея. Вчерашният секс бе надминал всичките му очаквания, особено имайки предвид литературата, на която се бе посветил напоследък. Тя беше безсрамна, естествена, вълнуваща и непредсказуема. След това не прояви интерес към изясняване на отношенията, което би трябвало да го изпълва с облекчение. Вместо това Колин изпитваше нездравото желание да я накара да му открие тайните си. При все че знаеше каква беше преди, Колин нямаше ни най-малка представа каква бе станала сега и тази мистерия го привличаше. Може би заради това толкова много мъже не бяха могли да устоят на очарованието й. Тя сякаш излъчваше едно почти неуловимо, неустоимо предизвикателство, което ги мамеше към гибелта им.

Но образът на Шугар Бет като хладнокръвна мъжемелачка не беше реален.

Райън погледна изненадано към Гордън.

— Откъде се взе това куче?

— Просто се появи един ден — отвърна Колин и се подготви за неизбежното. — Искаш ли кафе?

— Защо не? Тъкмо дупката в стомаха ми ще стане по-голяма.

— Би трябвало да минеш на органично кафе, с ниска киселинност.

— И да се откажа от любимата болка в стомаха? Няма начин.

Гордън ги последва в кухнята, повъртя се малко край тях, после се оттегли в остъклената стая и се излегна върху килима. Райън издърпа една от табуретките до плота, но почти веднага я бутна обратно на мястото й и закръстосва наоколо.

— Виж, Колин, ти имаш право да си отмъстиш, няма спор в това, но тази ситуация с Шугар Бет излезе от контрол. Страдат и други хора и ти трябва да се отървеш от нея.

Слабият звук от течаща вода, идващ от горния етаж, му подсказваше, че по-скоро се налагаше да се отърве от Райън, затова Колин напълни до половина чашата с кафе, която му подаде.

— Уини е разстроена, нали?

— Разстроена, е меко казано. Шугар Бет се е виждала с Джиджи.

Ама че новина. При все това нищо, свързано с Шугар Бет, не биваше да го изненадва.

— Вчера, докато сме били на концерта, Джиджи се е измъкнала, за да се срещне с нея. Шугар Бет навярно я е поощрила. Не зная как се е случило. Джиджи не иска да говори за това.

Колин мислено прокле Шугар Бет. Нима тя нарочно се забъркваше в неприятности?

— Предполагам, че е съвсем естествено двете да искат да се опознаят.

— Не мога да повярвам, че е забъркала Джиджи във всичко това.

— И какво си мислиш, че може да й причини Шугар Бет?

— Ти много добре знаеш на какво е способна.

— Шугар Бет вече не е на осемнайсет.

— Нека погледнем реално на нещата — тросна се Райън ядосано. — Тя се е омъжвала три пъти, а последният й брак я подрежда в първата редица на жените златотърсачки. Сега е разорена и отчаяна, иначе в събота вечерта щеше да прати всички по дяволите и да изхвърчи от дома ти. Можеш да ме упрекнеш, че прекалявам със загрижеността си, но не желая подобна жена близо до дъщеря ми.

Колин мразеше да се забърква в чуждите разправии, но не виждаше как може да избегне настоящата.

— Когато става дума за Шугар Бет, нещата не са толкова прости, колкото изглеждат.

— Ти да не би да я защитаваш?

— Просто съм обективен. — Голям майтап. След вчера той бе изгубил всякаква обективност, когато се отнасяше до Шугар Бет.

Райън присви очи подозрително.

— Ти май си попаднал в мрежите й, а?

— Не съм попаднал в ничии мрежи.

— Тогава я уволни.

— Вече го направих.

— Направил си го? — възкликна Райън изненадано, а сетне върху лицето му се изписа облекчение. — Това е първата добра новина от дни насам. Извинявай, приятел, подцених те. Знаеш ли дали вече е заминала от града?

— Колкото до това…

— Трябваше да ти имам по-голямо доверие. Но… в момента малко не съм на себе си. — Втренчи се в чашата с кафе. — Истината е, че… Уини се изнесе от къщи.

— Какво?

— Тръгна си. Премести се в апартамента над магазина.

Колин онемя. Райън и Уини бяха най-щастливата семейна двойка, която познаваше. Ако те не можеха да съхранят брака си, никой друг нямаше да успее.

— Сигурен съм, че е само временно. Двамата с Уини сте създадени един за друг.

— Очевидно не. Уини е като обсебена. Знаеш колко разумна е била винаги, но напоследък… Тя мисли, че аз все още не мога да си избия Шугар Бет от главата. След всички тези години. Освен това започна да дрънка, че не знаела коя е, всичките тези дивотии на Опра. Имам чувството, че вече не познавам собствената си съпруга.

Колин си спомни как в събота вечерта погледът на Райън постоянно следеше Шугар Бет. Като я задържа в Париш, Колин неволно бе наранил двамата души, чието приятелство най-много ценеше.

— Опитах се да вразумя Уини, но тя не пожела да ме изслуша. Дори не говори с Джиджи, преди да си тръгне. Остави тази дреболия на мен.

— Как го прие Джиджи? — попита Колин, макар че всъщност никак не му се щеше да узнае.

— О, тя го прие много добре. Казах й, че майка й е под силен стрес заради многото работа в магазина и е решила да остане там за няколко дни, докато я свърши, за да не се разсейва. Джиджи повярва, но тя е умно хлапе и много скоро ще разбере какво става.

— Сигурен съм, че Уини ще се осъзнае доста преди това.

— Ще стане много по-бързо, ако Шугар Бет си замине. Винаги съм ненавиждал да се притискат хората, но ако разбера, че някой друг я е наел…

— Здравей, Райън. — Шугар Бет влезе с танцова стъпка в кухнята с бутилка с препарат за отпушване на канали в ръка.

Колин изпита желание да я удуши. Можеше да остане горе, докато Райън си тръгне. Да, ама не. За безразсъдния й мозък това щеше да бъде признак на страх, да не говорим, че не можеше и ден да мине, без да дразни и засяга колкото се може повече хора.

— Душът вече работи идеално, Колин. Добави още шейсет кинта към заплатата ми.

Кафето се разплиска от чашата на Райън, когато я тръсна върху плота.

— Ти каза, че си я уволнил!

— Уволних я, но за съжаление, Шугар Бет явно има проблеми със слуха.

— Добрият слух пречи на егоистичния ми начин на живот — изсумтя Шугар Бет, отиде до мивката и прибра препарата в шкафа под нея.

Погледът на Колин с мъка се отлепи от дупето й, тази сутрин стегнато в чифт тесни тъмнолилави панталони.

— Точно заради подобни изказвания хората те мразят, Шугар Бет. Но ти и сама го знаеш много добре.

— Мислиш ли?

Той нямаше намерение да играе играта й.

— Райън се отби да ми каже, че Уини се изнесла от къщи. Заради теб.

Тя се изправи и лицето й грейна в усмивка.

— Без майтап? Е, сега вече се чувствам щастлива.

— Това беше гадно дори и от твоята уста — процеди Райън през стиснати зъби. Но Колин нямаше намерение да й позволи да се измъкне с подобни остроумия.

— Шугар Бет не искаше да каже това. Тя нарочно те дразни.

— Напротив, точно това имах предвид — възрази Шугар Бет. — Вие двамата с Уини много ме вбесихте вчера заради Джиджи.

— Поведението ти е неприемливо, ти нямаш никаква работа с дъщеря ми.

— Според скромното ми мнение, двамата не бива да сте толкова строги с нея.

Колин се намеси, преди да се е проляла кръв.

— Сигурен съм, че Райън едва ли се интересува от мнението ти как да възпитава дъщеря си.

— Той губи. Аз разбирам много повече от твърдоглави момичета, отколкото той и всички бащи на света.

Колин се опита да я укроти с поглед.

— Пак го дразниш.

Райън се втренчи първо в единия, сетне в другия.

— Какво става между вас двамата?

— Нищо.

За съжаление, отговориха едновременно, което автоматично ги превърна в лъжци. Шугар Бет се окопити първа и се справи със ситуацията по своя си начин.

— Успокой се, Райън. Колин всячески се опита да се отърве от мен, но аз го изнудвам с някои нелицеприятни факти, които подочух за миналото му. Носят се смътни слухове, включващи ритуални убийства на дребни животни, така че ако намерят трупа ми захвърлен в някоя канавка, уведоми полицията да започне разследването от него. Освен това можеш да предупредиш съседите да внимават за котките си.

Изумително. Понякога нахалството й удивяваше дори и Колин.

Райън обаче явно бе изгубил чувството си за хумор.

— На теб все още не ти пука колко хора ще бъдат наранени, стига да постигнеш своето.

Шугар Бет обичаше да жили, но не беше мръсница, която съзнателно наранява хората. Веселите искрици в очите й угаснаха.

— Не ми се иска аз да ти съобщавам лошите новини — поде тя тихо, почти нежно, — но твоят брак вече е куцал, иначе появата ми в Париш едва ли щеше да накара жена ти да напусне дома си.

— Ти нищо не знаеш за моя брак.

— Зная, че Уини се е изнесла. — Шугар Бет го изгледа съчувствено. — И изглежда, ти смяташ, че можеш да си я върнеш, ако се махна оттук. Но се съмнявам, че ще е толкова лесно. А сега, моля да ме извините, чака ме работа.

Минута по-късно тя вече бе изчезнала.

Когато Колин най-сетне се отърва от Райън, имаше чувството, че къщата сякаш го задушава. Как човек, който толкова силно държеше на уединението си, бе позволил нещата да излязат от контрол? Нищо от написаното тази сутрин не струваше. Колин грабна якето си и се запъти към задната врата.

Твърде дълго бе мислил. Вече бе време да действа.

Всички в столовата я наблюдаваха, или поне така й се струваше. Влажните длани на Джиджи стиснаха пластмасовата табла, докато се оглеждаше наоколо, търсейки някого — който и да е! — при когото да седне. По време на междучасието трябваше да остане в библиотеката, но си каза, че днес ще изпита силата си, независимо колко страшно можеше да се окаже и колко много я ненавиждаха родителите й. Сега обаче реши, че още е твърде млада за подобно изпитание. Трябваше да почака, докато стане девети клас. Или може би десети.

До този момент почти се радваше, че се е върнала в училище. Никой не спомена временното й отстраняване, а Джейк Хигинс й каза, че изглеждала супер. Джейк имаше пъпки и не беше по-висок от метър и петдесет, но все пак… Преди да си легне миналата вечер, лакира ноктите си с черен лак и взе назаем черната тениска на майка си, която тя не носеше, защото смяташе, че й е прекалено къса. Тази сутрин си облече старите черни джинси, които й бяха твърде тесни и къси, но с черните чорапи едва ли някой щеше да забележи. После изрови от чекмеджето старото колие нашийник, което си бе направила в седми клас от кафяви мъниста. Не беше най-жестокият готически вид, който някога бе виждала — за целта се нуждаеше от готин колан със сребърни капси или черна пола с черно-бял чорапогащник — но я караше да се чувства силна и дръзка.

Уи-ни-фред бе прекарала нощта в магазина, за да се заеме отрано сутринта с проверката на склада, а баща й беше в отвратително настроение, затова Джиджи реши да довърши грима си в училище. Когато пристигна там, се скри в тоалетната и очерта очите си с катраненочерна очна линия. Така те изглеждаха зловещи и мистериозни, което беше много яко. Родителите й и без това й бяха достатъчно бесни, така че нямаше как да стане по-зле. Джиджи реши довечера да кръцне няколко кичура на пластове около лицето си и може би да боядиса един-два в червено, ако откриеше червен флумастер. Всъщност се радваше, че се отърва от старите торбести дрипи.

Някакъв седмокласник я блъсна и буритото й с бобена плънка едва не изхвърча от таблата. Повече не можеше да стърчи тук. Челси седеше на тяхната маса и й хвърляше свирепи погледи. Беше в компанията на Вики Ленсън, за която Джиджи със сигурност знаеше, че прави орален секс, за да е популярна сред момчетата. На Джиджи й се повдигаше само като си го представеше. Тя никога, никога нямаше да го направи, дори и да е омъжена!

Кели Уилман и всички момичета, с които Джиджи движеше преди, седяха на една маса отпред. Имаше свободно място, но Джиджи не се чувстваше достатъчно силна, за да го заеме. При мисълта, че трябва да се храни сама, мишниците й се изпотиха. Само пълните загубеняци се хранеха сами.

Някой се засмя на масата на Гуен Лу. Всички зубъри бяха там. Гуен и Джени Бери. Сачи Пател и Джилиан Грейнджър. Кое щеше да бъде по-зле? Да седне сама или да отиде при зубърите? Някой наистина много силен щеше да признае, че Гуен Лу и Джилиан Грейнджър са най-умните и интересни момичета от осми клас. Но ако днес седнеше при тях, утре нямаше да може да им обърне гръб. Така щеше да бъде същата подлярка като Кели.

Обзе я паника. Не искаше да я смятат за скучна натегачка, но не можеше повече да виси тук. Трябваше да се раздвижи. Не знаеше точно къде отива, докато не се озова пред масата на Гуен. Езикът й сякаш бе залепнал за небцето.

— Може ли да седна при вас?

— Добре. — Гуен премести малко таблата си, за да й направи място, но не й обърна особено внимание, когато седна и разви буритото си.

Гуен и Сачи говореха за темите си по екология. Накрая Гуен попита Джиджи за какво ще е нейното съчинение.

— Нещо за кравите и защо всички трябва да са вегетарианци. — Джиджи отвори пликчето с чипс.

— Джилиан обмисля да стане вегетарианка — обяви Гуен, малко по-високо от необходимото. — Но аз прекалено много обичам месо. Не бих могла да се реша на нещо подобно.

— Аз пък мисля, че ще е супер — обади се Джени. — Обичам животните. Но като говорих с мама за това, тя се ужаси. Заяви, че се нуждая от протеини.

Последното доведе до оживена и много интересна дискусия за това, как родителите ти никога не ти позволяват да направиш нещо необичайно. След това Джиджи заяви, че според нея всички трябва да пожертват по нещо за планетата, и изглежда, Гуен се замисли, защото не си дояде хотдога.

Джиджи остана изненадана колко добре си прекара на обяд — никой не я попита защо е била временно изключена — и тя съжали, когато звънецът удари. След като занесоха таблите си на шубера и изхвърлиха остатъците, Гуен и Джилиан се запътиха към часа по физическо. Джиджи имаше английски и отиде до шкафчето си, за да си вземе тетрадката. Тъкмо го затваряше, когато видя Кели и Хедър Бърк да идват към нея. Тя понечи да сведе глава и да се престори, че не ги е видяла, както правеше през цялата година, но размисли и се насочи право насреща им.

Кели толкова се изненада, че спря да дъвче дъвката си, а бузите на Хедър поруменяха, сякаш се боеше, че ще се случи нещо неприятно. Джиджи притисна по-плътно учебниците към гърдите си и заговори забързано, преди да й секне куражът.

— Кели, искам да знаеш, че ти наистина много ме нарани, когато каза всички онези гадости зад гърба ми, за това, че съм богаташка кучка. Мисля, че ако хората са истински приятели, трябва открито да споделят проблемите си, да са честни един с друг, така че предполагам, двете с теб не сме били толкова добри приятелки, колкото съм си мислела. А ако съм се надувала и съм вирила нос, наистина съжалявам. Това повече няма да се повтори.

Раменете на Кели някак си увиснаха, сякаш умееше само да говори за хората зад гърба им, а не в лицето им. Джиджи дори я съжали, защото Кели явно не знаеше как да отстоява силата си.

— Вината не е моя — смотолеви накрая Кели с глас като на малко момиченце. — Никой не те харесва.

Джиджи усети как отново започна да й кипва, но знаеше, че ако избухне, ще загуби силата си.

— Държах се незряло — рече тя, с което окончателно сащиса Кели, която не бе свикнала на подобна искреност.

— Мисля, че всички се държахме незряло — за пръв път се обади Хедър.

Кели не каза нищо, само заби поглед в пода, а Джиджи се отдалечи. Не знаеше дали двете с Кели някога отново щяха да бъдат приятелки, нито дори дали го искаше, но в часа по английски отговаряше безгрешно на всички въпроси.

Шугар Бет не можеше да повярва на ушите си.

— Работа? Ти ми предлагаш работа?

— Отчаяна съм, а ти поне можеш да четеш. — Джуъл остави купчината книги близо до касата. — Мередит напусна без предупреждение. Достатъчно беше само едно обаждане от бившето й гадже и тя хукна към Джаксън.

Още на вечерята у Колин беше ясно, че Мередит не е само служителка и непукисткото държане на Джуъл не заблуди Шугар Бет.

— Съжалявам. Не за работата; не бих могла да бъда по-щастлива. Но винаги е тъжно да видиш едно разбито сърце.

Джуъл сви малките си грациозни рамене.

— Ще го преживея. Не бяхме една за друга. И двете го знаехме. Но бяхме самотни и да си го кажем направо, за такива като мен, които обичат момичета, изборът в Париш е доста ограничен.

Колкото и да не й се искаше, Шугар Бет бе длъжна да го каже:

— Надявам се, осъзнаваш, че моето назначаване може да навреди на бизнеса ти?

Джуъл се усмихна за пръв път, откакто Шугар Бет бе влязла в книжарницата.

— Шегуваш ли се? След това, на което станах свидетел в събота вечерта, клиентите ще се наредят на опашка само заради удоволствието да издевателстват над теб.

За нещастие, тя навярно беше права. Но въпреки това Шугар Бет прие работата.

В колата, на път към Мокингбърд Лейн, си каза, че така всичко ще бъде много по-лесно. За нея не беше добре да прекарва толкова време с Колин.

Пусна радиото и затананика заедно с Лусинда Уилямс, която пееше балада за изоставената жена, но това не й помогна да заглуши мислите си. Трябваше да престане да драматизира излишно и да помисли за бъдещето. Вчерашният ден беше като фъдж с течен шоколад. Тя твърде дълго бе лишена от това лакомство, затова желанието се бе натрупало, докато накрая изригна. Но сега, след като се бе наяла до насита, дълго време можеше да мине без тези сладости.

Усили звука. Сега трябваше да мисли как да се добере до тавана, вместо да се отплесва по разни десерти. Джуъл искаше Шугар Бет да започне работа вдругиден, което означаваше, че веднага трябваше да се заеме със задачата. От тази мисъл й призля.

Когато се върна, завари вратата на кабинета затворена, но не чу потракването на клавиатурата. Беше започнала да осъзнава, че животът на писателите щеше да бъде много по-прекрасен, ако не им се налагаше да пишат. Чашата с кафе на Райън още беше в мивката. Шугар Бет въздъхна тежко, когато си спомни сгърченото му от болката лице. Честно или не, но тя обвиняваше Уини за страданието му. Що за безгръбначна жена ще избяга от съпруга си само защото се е появило бившето му гадже?

Някакво движение отвън привлече вниманието й. Тя се загледа през прозорците и видя някакъв работник да копае в другия край на двора. Доколкото й бе известно, не бяха викали никого…

Очите й се разшириха. Шугар Бет хукна към вратата, изскочи на двора и се закова до него. Той подпря китка на дръжката на лопатата и я изгледа с обичайното си високомерие. Тя вдигна ръка.

— В името божие, не казвай нищо, докато сърцето ми не започне отново да бие.

— Може би не е зле да отпуснеш глава между коленете си.

— Само се шегувах, когато казах на всички, че имаш проблеми с наркотиците. Само ако за миг бях предположила…

— Ще ме осведомиш ли, когато приключиш с дудненето?

Той беше с най-изтъркания чифт джинси „Ливайс“, който някога бе виждала — протрити на коленете, с дупка на задника — също толкова овехтяла тениска, стари градинарски ръкавици и износени и оплескани с кал кафяви работни ботуши, на единия от които връзките бяха завързани на голям възел. По продължение на дългия му аристократичен нос се мъдреше голямо петно кал. Никога не бе изглеждал по-неотразим. Тя се намръщи.

— Косата ти е като разплетена дамаджана — промърмори.

— Сигурен съм, че едно отскачане до моя стилист ще оправи нещата. — Той отново заби лопата в пръстта.

— Не се шегувам, Колин. Ако хората на „Армани“ те видят сега, ще попаднеш в черния им списък.

— Какъв ужас.

Искаше й се да го завлече в сенките на орехите, да обвие ръце около врата му и да го люби до побъркване. Дотук с фукането, че фъдж с горещ течен шоколад ще я задоволи и ще й стигне за дълго.

По тениската му бяха избили потни петна. Мускулите на ръцете му изпъкнаха, когато отново се залови за лопатата. Мяташе парчетата торф в количката до него. Копаеше някаква канавка. Или може би плитък гроб…

Той знаеше, че тя изгаря от любопитство, но продължи да копае още известно време, преди да благоволи да й обясни.

— Решил съм да издигна каменна ограда. Нещо, което да определя границите на собствеността. Времето се затопли достатъчно, за да започна.

— Това има ли нещо общо със замлъкналата ти напоследък клавиатура?

— Обмислям да го направя от известно време — отвърна той с отбранителна нотка в гласа. Посочи на запад, където земята се спускаше към малка долчинка. — Смятам да направя изкуствени тераси. Искам всичко да е в тон с пейзажа. След това ще продължа оградата покрай целия участък.

— Очертава се доста работа.

— За никъде не бързам.

Въпреки че теренът пред „Френчманс Брайд“ бе прекрасно благоустроен, никой никога не бе обръщал внимание на задния двор. Колин изкопа нова буца торф. Имаше нещо привлекателно в един мъж с лопата, а струйката пот на врата му й заприлича на течен шоколад. Не беше честно. Умът и физическата сила би трябвало да са от различни категории, а не да се предлагат заедно в такава неустоима опаковка. Трябваше да се стегне, преди да се е въоръжила с лъжица и да хукне подире му. Но откъде да започне?

— Трябва да се кача на тавана. Докато бях в банята ти, чух някакво дращене и трополене.

— Не съм чул нищо.

— Ако се качиш горе, ще чуеш.

Той спря да копае, подпря две ръце върху лопатата и я изгледа изпитателно.

— Откакто започна работа при мен, се опитваш да се добереш до тавана.

— Аз съм икономка. Това е част от работата ми.

— Не си чак толкова добра икономка.

Явно трябваше да се измъкне.

— Чудесно. Щом като искаш катерици да се въдят над главата ти, на мен не ми пука. — Отметна коса и се обърна. За съжаление, не бе достатъчно бърза, защото той захвърли лопатата и се изпречи пред нея.

— Новата книга е отвлякла вниманието ми повече, отколкото си мислех, иначе по-рано щях да се досетя. Ти мислиш, че картината е на тавана.

Прималя й.

— Всички тези истории, които си измисли… катерици, сервизи. Били са само претекст.

Шугар Бет се опита да се измъкне, но всеки изход бе блокиран, затова изпъна рамене и вирна брадичка.

— Наречи го както си искаш.

— Защо просто не дойде при мен и не ме попита?

Тя се опита да измисли любезен начин да му обясни, че се е бояла да не предяви претенции върху картината. Той беше умен мъж. Нека сам се досети.

Само че той не се досети.

Колин смръщи нос, наклони глава и зачака. В този миг я осени ужасяващото прозрение, че жестоко е сгафила. Опита се да замаже положението.

— Хрумна ми, че ти можеш… В крайна сметка къщата е твоя и… — Гласът й замря. Младата жена облиза устни.

Изминаха още няколко секунди, преди той да проумее, и изцапаното му аристократично лице се изкриви от гняв.

— Помислила си, че ще ти открадна картината?!

Предположението й беше напълно разумно. Със сигурност той би трябвало да го разбере.

— Ти си собственик на къщата. А аз нямам пари, за да наема адвокат, който да отстоява правата ми.

— Помислила си, че ще открадна картината. — Вече не беше въпрос, а студено, сурово обвинение.

— Ние бяхме врагове — изтъкна Шугар Бет.

Ала тя бе оскърбила честта му и той нямаше да го позволи. Наведе се и отново хвана лопатата.

— Извинявай — пророни младата жена, когато той с такава сила заби лопатата в земята, че като нищо можеше да си прекърши гръбначния стълб. — Наистина. Допуснах грешка.

— Разговорът приключи.

— Огромна и възмутителна грешка. Стига, Колин. Наистина се нуждая от помощта ти. Покажи ми как да отида на тавана.

Поредната буца торф полетя в ръчната количка.

— Ами ако картината ти е там? Не се ли боиш, че ще ти я открадна?

Звучеше сърдито, но яростта бе изчезнала. Шугар Бет можеше да се справи с един намусен Колин.

— Виждаш ли, тъкмо в това е проблемът да имам толкова много недостатъци. Все си мисля, че и другите ги имат.

Това сякаш малко умилостиви оскърбената му британска почтеност.

— Нямаш чак толкова много недостатъци. Но си идиотка. — Произнесе го с подчертано американски акцент, за да го разбере по-добре.

— Това означава ли, че ще ми покажеш тавана?

— Горе няма нищо. Уини изчисти всичко, преди аз да се нанеса. Може би е дала някои вещи на склад, но не съм сигурен.

— А може би не знаеш къде да търсиш. Например… там има таен шкаф. — Шугар Бет виждаше, че не е съвсем умилостивен, но долови у него искра на любопитство. Нацупи кокетно долната си устна. — Наистина много съжалявам, че оскърбих честта ти.

На Колин му бяха ясни номерата й, но не каза нищо. Тя затаи дъх.

— Добре — рече накрая той с неохота. — Сега ще се измия и ще се качим на тавана. Но после да не кажеш, че не съм те предупредил.

Тя понечи да му каже да не се мие, че мръсен и потен й харесва — дори повече от харесва — но предпочете да замълчи.

Половин час по-късно потният каменоделец и зидар се бе преоблякъл в джинсите си „Долче и Габана“. Поведе я надолу по коридора към кабинета на горния етаж.

— Вратата на тавана беше преместена при ремонта. Но не исках да изгубя пространство, затова на архитекта му се наложи да прояви повече въображение. — Запъти се към вградената библиотека.

Тя вече бе забелязала, че средната секция стърчи малко по-напред от останалите, но предположи, че е изградена по този начин заради вътрешни тръби за вентилация. Но щом Колин натисна края на лавицата, цялата секция изскочи напред с няколко сантиметра, а сетне се плъзна настрани. Отзад се показа тясна стълба, водеща към тавана.

— Сама никога нямаше да я открия.

— Но се приготви за разочарование.

Шугар Бет спря на горната площадка. Таванът беше празен. Последния път, когато бе идвала, тук беше пълно с прашни семейни реликви, но сега крачките на Колин отекваха в голия дървен под и лампериите по стените с отдавна избеляла зелена боя. Бяха отстранени всички следи от три поколения от фамилията Кеъри. Кутиите с украшенията за коледните елхи, сандъкът на баба й за пътуване, стиковете на дядо й за голф, грозният сервиз, сватбен подарък за Диди, найлоновите торби с ципове за вечерните й рокли… всичко беше изчезнало. От старата ламперия още стърчеше гвоздеят, но на него вече не висеше греблото на Грифин от студентското му братство, а кошницата със скъпоценната колекция на Шугар Бет от плюшени мечета не се виждаше никъде. Всичко бе изчезнало. Уини Дейвис бе изхвърлила последните свидетелства за историята на семейство Кеъри.

Прашинки танцуваха в сноповете слънчева светлина, процеждащи се през малките прозорци. Дъските на пода изскърцаха, когато Колин пристъпи към средата на таванското помещение, където някога държаха пластмасова ракла, пълна с нейните костюми за танци.

— Тук няма нищо.

Той стоеше с гръб към нея и тя не можеше да види лицето му.

— Да, виждам. — Когато Колин се обърна, тя успя да се овладее. — Но старата къща още пази своите тайни — промълви тя след кратко мълчание.

Таванът беше пълен с тайници и скрити кътчета, където бяха прокарани отворите за комините и капандурите. Тя се насочи към ъгъла вляво от главния комин, където някога с Лий Ан си бяха направили палатка от два счупени стола и едно старо одеяло.

Преди много години Диди й бе показала как да отваря шкафа, но се бе погрижила дъщеря й да не се изкушава да го прави сама.

Виждаш ли, скъпа. Тук няма нищо, освен големи бръмбари и космати паяци.

Шугар Бет се отпусна на колене и опипа основата на дървения панел.

— Помня, че дядо ми живееше в постоянен ужас, че може да върнат сухия режим. Казваше, че мисълта, че този шкаф е тук, му позволявала да спи спокойно. — Тя напипа скрития лост и го натисна силно. — Има още един лост над горния перваз.

Скъпата тъкан на панталоните на Колин докосна рамото й, когато той се приближи.

— Да, напипах го. Сега ще го отворя.

Но от годините панелът бе заял и се изискваше голямо усилие да го отвори. Колин й се притече на помощ.

Шкафът беше твърде малък, за да побере някое от големите платна на Линкълн Аш — знаеше го от самото начало — но художникът може да е оставил на Талула някоя по-малка картина. Или по-голяма, но навита на руло. От седмици мечтаеше за този миг, но сега, когато най-сетне бе настъпил, се боеше да погледне.

— Ти виж.

Той надникна вътре.

— Изглежда ми празно, но не се вижда добре. — Приведе рамене и пъхна главата си по-навътре. — Май има нещо.

Устата й пресъхна, дланите й се изпотиха. Колин измъкна стара прашна бутилка.

— Мили боже, та това е петдесетгодишно уиски „Макалън“!

Шугар Бет беше съкрушена.

— Твое е. Виж дали има още нещо.

— Внимавай — предупреди я той, когато тя направо изтръгна бутилката от ръцете му и рязко я остави на пода. Отново пъхна глава в шкафа. — Това определено не е уиски.

Тя извика тихо, когато той извади дебела тръба, дълга около метър, увита в стара кафява хартия, завързана с канап.

Колин се изправи.

— Това не прилича на…

— О, господи… — Шугар Бет издърпа тръбата от ръцете му и се спусна към прозорците.

— Шугар Бет, това не ми се струва достатъчно тежко.

— Знаех си, че е тук! Знаех си!

Канапът се скъса лесно, а кафявата амбалажна хартия се разпадна в пръстите й, когато я разкъса нетърпеливо. Но под нея откри само дебело руло хартия. Не беше платно, а хартия.

Шугар Бет се свлече до рамката на прозореца.

— Дай да погледна — рече той тихо.

— Не е картината.

Колин я стисна за рамото, после разви рулото. Когато заговори, в гласа му прозвуча дори още повече благоговение, отколкото когато откри уискито.

— Това са оригиналните планове на фабриката за прозорци. Чертани са през двайсетте години на миналия век. Това е истинска находка.

За него може би. Тя пристъпи забързано към шкафа, клекна и пъхна ръка вътре. Трябваше да е тук. Нямаше къде другаде да е. Опипа дъските и ъглите.

Нямаше нищо, освен паяжини.

Шугар Бет се отпусна на пети. Хартията зашумоля, когато Колин остави чертежите настрани. Изпълнен със съчувствие, той коленичи до нея, облъхвайки я с уханието на одеколон. Затъкна един рус кичур зад ухото й и прокара палец по бузата й.

— Шугар Бет, картината не ти е нужна. Спокойно можеш да се издържаш сама. Е, навярно няма да живееш в голям разкош, но…

— Трябва да я намеря.

— Добре тогава — въздъхна той. — Ще претърсим заедно пристройката за карети и старата гара. Може би аз ще видя нещо, което ти си пропуснала.

— Може би. — Толкова силно й се искаше да се облегне на него, че побърза да се отдръпне. — Трябва да се захващам за работа.

— Давам ти почивка до края на деня.

Отново това непоносимо съчувствие. Младата жена се изправи.

— Чака ме твърде много работа. Освен това нямам нужда да ме гушкат и утешават.

Той само се опитваше да бъде мил, а тя се държа толкова рязко и грубо. Но нямаше сили пак да се извинява, затова когато слизаше надолу по стълбите, се чувстваше като пълна негодница.

Остатъкът от следобеда Колин прекара в кабинета си. Когато минаваше покрай вратата, тя чуваше приглушеното потракване на клавиатурата. С наближаването на вечерта извади от фризера една от тавичките с мистериозно съдържание, пъхна я във фурната, нагласи таймера и му остави бележка, че ще се видят на сутринта. Знаеше, че е твърде уязвима и няма да издържи, ако той се появи по-късно в пристройката за карети, затова добави: „П. П. Имам стомашни спазми и смятам да се подложа на сериозно самолечение. Не ме безпокой!“.

Когато си тръгна от „Френчманс Брайд“, тя все още не му бе казала, че го напуска, за да постъпи на работа при Джуъл, не му бе благодарила за милото отношение на тавана, не му бе казала нищо от това, което трябваше.

Отново бе започнало да ръми и Гордън се втурна напред. Пусна го в къщата, но самата тя не влезе. Запъти се към ателието. Когато отключи и пристъпи вътре, се опитва да убеди сама себе си, че случилото се днес не означава край на търсенето. Колин обеща да й помогне. Може би неговият непредубеден поглед ще открие това, което тя бе пропуснала.

Запали лампата на тавана и огледа ателието — изцапаната с боя стълба, старите кутии и четки. Дори през мръсния найлон, който покриваше всичко наоколо, тя видя плътните алени мазки, засъхнали пръски в яркозелено, спирали от електриковосиньо и широки ивици искрящо жълто. Върху голямата постелка, застлана на пода, се търкаляха кабарчета и фасове, капак от кутия от боя и други неразличими боклуци, фосилизирани като насекоми в кехлибар.

Навсякъде имаше боя, но не и картина. А мъжът, който живееше във „Френчманс Брайд“, не й излизаше от главата. Шугар Бет стисна очи, опитвайки се да се пребори с връхлетялото я отчаяние.

14

„Кога смяташ да сложиш край на това безумие?“

Джорджет Хейър, „Старите сенки“

Апартаментът над „Съкровища от вчера“ беше тесен и неприветлив, претъпкан с мебели, които или не бе успяла да продаде, или още не бе изложила в магазина. Единствената обитаема стая с голи тухлени стени имаше два високи прозореца, гледащи към главната улица, и разтегаем диван. Ъгълът на старомодната баня се заемаше от пластмасова душкабина, а в кухненската ниша се виждаше допотопен хладилник, модерна микровълнова печка и огромна газова печка от златното време на седемдесетте. Контрастът с дома на Уини бе поразителен и при все че тук не се чувстваше щастлива, не беше и нещастна.

Отнесе чашата с билков чай „Слийпи Тий“ до френската масичка за кафе, която бе взела от витрината, за да има върху какво да се храни, и се загледа в тъмната празна улица долу. Наближаваше единайсет и магазините отдавна бяха затворени. Червената неонова табела над химическо чистене „Ковнър“ примигваше в ситния дъжд, който бе започнал да ръми, а светлините на фаровете на преминаващите коли се отразяваха във витрината на книжарницата на Джуъл. Уини беше на трийсет и две години и за пръв път оставаше сама. Не че от толкова дълго беше сама. Това бе едва втората й нощ.

— Това е тъпо! — възкликна Джиджи възмутено, когато днес следобед след училище нахлу в магазина. — Снощи татко ме накара да правя всичко. След като вечеряхме пица, трябваше да почистя кухнята, а след това ми нареди да изхвърля боклука. Дори не се помръдна да ми помогне: просто се затвори в кабинета си. Кога ще се прибереш у дома?

Уини бе толкова изумена от черното облекло на Джиджи и грима й, че в първия миг остана безмълвна. Нейното малко момиченце! Колкото и да бе жадувала дъщеря й да се избави от развлечените дрехи от Армията на спасението, все пак не бе очаквала подобна метаморфоза. Какво беше следващото? Татуировки и пиърсинг на езика?

Отпи от чая. Дори горгоните не знаеха, че се е пренесла тук, макар че Дона Гримли, новата продавачка, бе започнала да подозира нещо.

Долу на улицата светна червен светофар и една самотна мъжка фигура зави зад ъгъла. Той беше висок, с широки рамене, вдигнал яката на сакото си, за да се предпази от дъжда. Беше Райън и пулсът й се ускори, както когато беше момиче. Връхлетя я вихрушка от желания, които не бе изпитвала от дълго време, и Уини стана от масата, за да пристъпи по-близо до прозореца.

Когато приближи тротоара, той забави крачка. Забеляза я и наклони глава, за да я вижда по-добре. Тя отпусна буза до мръсното стъкло и притисна топлата чаша чай между гърдите си.

Той вдигна рязко палеца си.

Отвори вратата, по дяволите, и ме пусни.

Дъхът й образува матов кръг върху прозореца. Преди щеше да очертае инициалите му вътре в този кръг. А сега се отдръпна и поклати глава.

Гневът му долетя като стрела към нея, праведният гняв на онеправдан съпруг, имал нещастието да попадне на неблагодарна, истерична съпруга. Той отново вдигна яростно палец във въздуха.

Тя отново поклати глава. У дома, на закачалката, висеше резервен ключ. Или той никога не го бе забелязал, или не се бе сетил, че може да го използва. Дъждовните капки блестяха в косата му, раменете му се сковаха. Той се отдалечи с бързи, гневни крачки по мокрия тротоар.

Дълго след като изчезна от погледа й, Уини продължи да стои до прозореца, стиснала чашата в ръце, в очакване сълзите да рукнат.

Но очите й останаха сухи.

На следващата сутрин Шугар Бет се успа. Къби и приятелчетата му отново цъфнаха миналата нощ — две нощи подред — и я държаха будна с виковете си.

Шугар… Шугар… Шугар…

Тя побърза да се облече и когато пристигна във „Френчманс Брайд“, намери бележка от Колин, че заминава по работа в Мемфис и ще се върне чак вечерта. Накрая бе добавил: „Запазил съм маса за двама ни довечера в «Париш Ин». Ще те взема в седем“.

Не можа ли да измисли нещо по-глупаво? Явно това бе предсмъртното му желание. Защо иначе ще му хрумне подобна дивотия? Едно беше да работи за него — на хората това им харесваше, но съвсем друго да се появят заедно на публично място. Тя скоро щеше да си тръгне от Париш, но той се бе установил тук. И без значение колко бе известен, все още си оставаше чужденец. Ако местните жители разберяха, че унижението вече не е главната цел в живота му, щеше да изгуби трудно извоюваното им уважение.

Тя стана и хвърли бележката в кошчето за боклук, където й бе мястото, сетне погледна към Гордън, който току-що привършваше закуската си.

— Май сама се направих на глупачка, какво ще кажеш? Това до нищо добро няма да доведе.

Блажено изтегнат, след като бе заситил стомаха си, Гордън й хвърли многозначителен поглед от рода на: „Казах ли ти аз?“.

Тя грабна гъбата и се захвана с плота. Рано или късно, като всеки разумен човек, Колин щеше да се откаже да я преследва. Възкачил пиедестала на високите си морални принципи, той не желаеше да гледа на нея като на краткотрайно сексуално забавление, тъй като го смяташе за долно и гнусно. Но кой е казал, че долното и гнусното винаги е лошо? Понякога е просто практично.

Шугар Бет работи цял ден като бясна — зареди всички шкафове с продукти, изчисти хладилника, подреди дрешниците. Когато отиде в кабинета, за да сортира пощата, вече съжаляваше, че още вчера не му каза за новата си работа в книжарницата на Джуъл.

Жалко, че не бе намерила ръкописа на „Отражения“. Когато го попита дали може да го прочете, той й каза, че няма нов екземпляр. Тя отвърна, че и старият ще й свърши работа, но Колин продължи да го усуква, докато накрая тя не му заяви направо, че да напада отдавна отишлата си от този свят Диди, едва ли отговаря на понятието за честна игра. Но той не й обърна внимание и оттогава колкото и да душеше наоколо, Шугар Бет така и не откри ръкописа, дори и във файловете в компютъра. Забеляза върху бюрото отпечатаните първи няколко глави на новата му книга. Бележките с червено мастило по страниците й напомниха за последната година в гимназията, когато същият критичен почерк бе нашарил полетата на всичките й съчинения по английски.

Върна се в кухнята и реши да приготви няколко блюда и да ги остави във фризера по почина на останалите му обожателки от Париш. Накрая, след като повече не можеше да отлага, набра номера на мобилния му телефон.

— Обажда се Франсес Елизабет — обяви, след като той вдигна.

— Не знаех, че това е името ти.

— Кажи го на психиатъра си. — Шугар Бет седеше до Гордън на дивана в остъклената стая. — Къде си?

— Скоро ще се прибера. Ти как си?

— Добре, защо?

— Какво стана със спазмите?

— Ъ… изчезнаха.

Но той бе доловил колебанието в гласа й, а и все пак беше по-умен от средностатистическа мечка.

— Излъгала си ме! Не е имало изобщо никакви спазми. Повече няма да търпя това, чуваш ли? — Звучеше възхитително надменен и подчертано засегнат.

— Извинявай — промърмори тя, — но миналата вечер бях уморена и не исках да нараня егото ти, като те отхвърля директно. Понякога мъжете са толкова чувствителни. А и не забравяй, че отдавна съм се специализирала как да се измъквам най-лесно суха от водата.

— Защо ли започват да ме налягат лоши предчувствия относно този разговор?

Трудно бе да надхитриш мечето Йоги, което все повтаря, че е по-умно от всеки средностатистически мечок.

— Всъщност имам новина за теб. Новината е добра, не се притеснявай. Нищо чудно да пожелаеш да спреш край пътя и да изтанцуваш танца на радостта. — Тя погали козината на Гордън. На самата нея никак не й беше до радостни танци. — От утре сутринта вече няма да работя за теб.

— Какви ги дрънкаш?

— Джуъл ме назначи на работа. Няма да ми плаща много, но пък и ти не беше особено щедър, така че няма кой знае каква разлика. Не че съм забравила за чека за две хилядарки, плод на гузната ти съвест, който, между другото, скъсах.

Зачака избухването му. Не й се наложи да чака дълго.

— Това е абсолютно неприемливо!

— Защо? Ти ме уволни, забрави ли?

— Нали отново се договорихме?

— Кога?

— Много добре знаеш за какво говоря.

— Само не ми казвай, че гледаш на това, което правихме в неделя сутринта, като на трудов договор.

— Престани да се инатиш. Работата в книжарницата ще те превърне в мишена за всеки, който влезе през вратата. Няма да можеш да се защитиш от обидите на старите си врагове. Джуъл би трябвало да има повече мозък в главата си.

— Престани, татенце, плашиш ме.

— Подигравай се, колкото си искаш. Докато работиш във „Френчманс Брайд“, ти си защитена. В книжарницата ще бъдеш лесна жертва.

— Познавала съм немалко безразсъдни мъже, но ти си начело в списъка. Забрави ли, че искаше да се отървеш от мен?

Както очакваше, той подмина въпроса й без отговор.

— Защо първо не го обсъди с мен?

— Нямаше време. Тя ми предложи работата вчера сутринта.

Бавното, зловещо и монотонно ръмжене по телефона й подсказа, че е допуснала стратегическа грешка.

— Знаела си го от вчера, а едва сега благоволяваш да го споменеш?

— Имах други занимания. Между другото, благодаря ти за помощта на тавана. Трябваше още вчера да ти благодаря, но както сигурно си забелязал, ми е доста трудно да изказвам благодарност.

— Изобщо нямаш проблем с изказването на благодарност. И ще ти бъда признателен, ако престанеш да се опитваш да се измъкваш от всеки неприятен за теб разговор, като изтъкваш въображаемите си недостатъци.

Той беше опасен мъж и тя побърза да смени темата.

— Не смяташ ли, че е време да изтанцуваш танца на радостта?

— Поне един от нас трябва да се погрижи за интересите ти. Веднага се обади на Джуъл и й кажи, че си размислила.

— Няма да го направя.

— Ние с теб имаме споразумение. Нямам намерение да ти позволя да го нарушиш.

— Я почакай. Единственото споразумение, което някога сме имали, е за това, че ти смяташе да ми вгорчиш живота колкото е възможно повече, а аз на свой ред възнамерявах да се изправя мъжествено срещу непоносимата ситуация, както подобава на една доблестна южнячка.

— Ще поговорим за това на вечеря — сряза я той, явно достигнал границата на търпението си.

— Колкото до това…

Той прекъсна разговора, преди тя да успее да каже нещо повече.

Колин беше в отвратително настроение, докато се обличаше, за да изведе Шугар Бет на вечеря. С типичното си безразсъдство тя само усложняваше още повече живота си. Приемайки работата в книжарницата, щеше да зависи от милостта на всеки, който й имаше зъб. Сложи си часовника. Нейните виещи обожатели отново се бяха довлекли миналата нощ. Той четеше в кабинета на втория етаж, затова не ги чу веднага, а когато слезе долу, те вече бяха отпрашили, лишавайки го от удоволствието да ги разкара.

Огледа спалнята. Тя се бе погрижила да има чисти дрехи, изпрани чаршафи и запас от любимите му тоалетни принадлежности. Беше започнал да свиква някой да се грижи за удобството му, при все че беше напълно способен да го прави сам. И все пак понякога му се изплъзваха дреболии като например лъснатата до блясък червена ябълка, поставена на бяла салфетка върху нощното му шкафче. Една ябълка. Тази жена наистина го вбесяваше. Намръщи се и пристегна ръкавелите си.

Докато вървеше към пристройката за карети, не спираше да се упреква, задето не й каза съвсем ясно, че отново е наета на работа, но се съмняваше, че това би имало някакво значение. Шугар Бет обичаше да се държи непредсказуемо и да разваля всичко. През целия ден мислите му бяха заети с нея — как го гледаше, докато се любеха, омекнала от страст в ръцете му, с премрежени от нега сребристи очи. След това тя се бе сгушила в прегръдките му, развличайки го с дръзкото си остроумие. Работата бе в това, че Колин не беше от лекомислените и безгрижни хора, но когато бе с нея, усещаше нещо подобно на безгрижие. Твърде късно се сети, че би трябвало да й донесе цветя — типично южняшки, дъхави и екзотични. Нещо красиво, претенциозно и изплъзващо се, като самата нея.

Приближи вратата на пристройката за карети. Само при мисълта, че отново ще я види, мрачното настроение, което го съпътстваше през целия ден, изчезна. И тогава зърна бележката, закачена на вратата.

Пак имам спазми.

Шугар Бет гризеше лениво пърженото сладко картофче и се взираше през прозорците на ресторанта „Лейкхаус“. Отвъд пристана водата се простираше, тъмна и тайнствена, очакваща завръщането на водните ски и плувците. Докато бяха в гимназията, обичаха да се мотаят край Алистър Пойнт, където пиеха нелегално бира, разказваха си мръсни вицове и се натискаха. Запита се дали Колин някога се е натискал върху одеяло на плажа, миришещо на бира и плажно масло. Не можеше да си представи подобна картинка.

Бутна настрани наполовина изядения сандвич барбекю, специалитетът на заведението, който поднасяха с тамалес, царевичен хляб и маринован копър. Тъй като беше делнична вечер, ресторантът бе полупразен, но тя все пак си избра маса в далечния край на помещението, ала въпреки това й се наложи да отблъсне набезите на Джефи Стивънс.

Тази вечер беше дошла в „Лейкхаус“, водена от носталгията и спомена за вкусното барбекю, с което бе отраснала. Простоватият декор на старомодно речно корабче си беше все същият, както го помнеше: месингови лампи с абажури от зелено стъкло, стени, облицовани с груби дъски, светлокафяви первази, дървени столове с пластмасови седалки, специално за клиентите с мокри бански, на които им бе забранено да идват в този вид за вечеря — правило, което много удобно биваше забравено през сезона от май до октомври, когато бизнесът беше в разгара си. Големите прозорци с изглед към водата някога бяха украсени със зелени кадифени завеси с волани. Сега завесите бяха червени със златисти ресни, а дървеният под бе свежо боядисан в стоманеносиво. В ъгъла до малкия дансинг имаше музикален автомат, предвидливо поставен до вратата, водеща към бара.

Тя посегна към чашата с кока-кола и едва не я събори, когато видя Райън да влиза в същия този бар. Няма що, голям късмет извади! Беше дошла тук, за да не се появи на публично място с Колин, а ето че сега се натресе на Райън. Може би нямаше да я забележи. Но точно пред него, върху стената имаше голямо огледало и когато барманът му подаде бирата, Райън вдигна глава.

Шугар Бет се извърна и се втренчи в прозореца, преструвайки се, че не го е забелязала, но той тръгна право към нея. Беше облечен в сив костюм, бяла риза, с разхлабена вратовръзка. Главите на всички присъстващи се извиха към тях. Тя заби поглед в чинията си и процеди през стиснати устни:

— Да не си полудял? Махай се!

Той издърпа с крак стола срещу нея и се стовари върху него с бутилка в ръка.

— Нямам такова намерение.

Младежът, когото си спомняше, никога нямаше да седне, без да е поканен. Но онова момче бе много по-учтиво от този шеф на фабрика с твърд поглед. Жалко, че кучето не беше с нея.

— Говоря сериозно, Райън. Всички ще кажат, че съм те примамила тук. И честно казано, малко съм уморена да ме държат отговорна за падението на човешкия род.

Косата му не беше стилно разрошена като тази на Колин. Стърчеше на всички посоки, сякаш много пъти бе прокарвал пръсти през нея, а бръчките на лицето му изглеждаха много по-дълбоки, отколкото преди четири вечери. Сакото му се разтвори, когато протегна крака и посочи с бутилката към чинията.

— Смяташ ли да дояждаш този сандвич?

— Да.

Но той вече бе придърпал чинията към себе си. Докато вземаше недоядената половина, спомените нахлуха в нея с такава сила, че свят й се зави. Колко пъти той бе дояждал храната й вместо нея, докато бяха в гимназията. Тя бе много капризна и повече се интересуваше от забавленията и флирта, отколкото от храната, а като всеки подрастващ тийнейджър той имаше великански апетит. Внезапно й се прииска всичко да се върне: пропуснатите възможности, изгубената вяра в себе си, блажената самонадеяност, която я караше да вярва, че нищо лошо никога нямаше да й се случи. Искаше майка си. Искаше горгоните. Но най-много искаше живота, който би живяла, ако бе останала с първия си любим, макар че вече много отдавна не го обичаше.

Момчето, обречено на успех, изяде сандвича й и отпи от бирата.

— След като си замина, мислила ли си за Париш?

— Опитвах се да не го правя.

— Спомняш ли си как мечтаехме да заминем от тук? Да отидем в големия град и да го покорим?

— Ти щеше да го покориш, а аз просто щях да обикалям магазините.

Колин би се забавлявал на тази размяна на реплики, но Райън сякаш не я чуваше. Дори още като деца двамата не се смееха на едни и същи неща. Неговият хумор винаги беше по-изтънчен, като на Уини. Той обели с палец ръба на етикета върху бутилката.

— Някога мислила ли си за мен?

Умората от дългия ден най-сетне я надви и тя въздъхна.

— Върви си у дома, Райън. Или по-добре аз да си тръгна.

Тя захвърли салфетката и понечи да се изправи, но ръката му се стрелна през масата и сграбчи китката й.

— Мислила ли си? — повтори той яростно.

Шугар Бет не беше в настроение за подобни изпълнения, затова се отпусна обратно на стола и издърпа ръката си.

— Мислех за теб през цялото време — тросна се тя. — Когато Дарън Тарп ме биеше и хвърляше през стаята, аз мислех за теб. Когато ми изневеряваше наляво и надясно, аз мислех за теб. В нощта, когато влязох, олюлявайки се, в църквата в Лас Вегас със Сай, двамата бяхме толкова пияни, че едва можахме да произнесем сватбените клетви, аз пак мислех за теб. Една сутрин — и забележи, това се случи след развода ми, защото, за разлика от съпрузите ми неудачници, аз не съм им изневерявала — една сутрин се събудих в евтин хотел с мъж, за когото можех да се закълна, че никога не съм виждала, и, скъпи, трябва да ми повярваш, че тогава аз пак мислех за теб.

Върху лицето му се изписа смесица от противоречиви емоции: шок, жалост и леко задоволство, че е била наказана за това, което му бе причинила. Напълно човешката му реакция потуши гнева й и Шугар Бет тъжно се усмихна.

— И преди да се преизпълниш със злорадство, най-добре е да ти кажа, че спрях да мисля за теб в деня, в който срещнах Емът Хупър. Обичах този мъж с цялото си сърце.

Самодоволството му помръкна и тя разбра какво ще последва. Вдигна ръка, за да го спре.

— Не бързай да се разтапяш от съжаление. По време на краткия ни брак двамата с Емът бяхме по-щастливи, отколкото много двойки през целия си съвместен живот. Аз наистина бях голяма късметлийка.

За нейна изненада, той се наежи.

— Ние с Уини също бяхме много щастливи.

— Не правех сравнения.

— Всички двойки понякога имат трудни моменти.

Двамата с Емът нямаха. Той умря твърде рано.

— Ще желаете ли нещо, господин Галантайн? — изчурулика сервитьорката. Очите й блестяха от любопитство, когато застана до масата. — А вие, госпожице, да ви донеса ли още нещо?

— За мен още една бира — рече Райън, — а за нея шоколадов пай.

— На мен донесете само сметката — поправи го Шугар Бет.

— Нека са два пая — уточни Райън.

— Разбира се.

— Аз не искам пай — каза му Шугар Бет, когато сервитьорката се отдалечи. — Искам да се прибирам. И след като си такъв голям светец, явно не ти е хрумнало, че Уини ще чуе за малкия ни задушевен разговор. Предполагам, че няма да го приеме много добре, така че това едва ли е най-добрият начин да изгладите различията си.

— Няма защо да се чувствам виновен.

Райън изрече думите прекалено внимателно и Шугар Бет го изгледа изпитателно.

— Ти искаш Уини да научи за тази среща?

— Подай онези картофки, ако няма да ги ядеш.

— Не обичам да ме използват.

— Ти си ми длъжница.

— Не и след неделята.

Той се втренчи в мокрия кръг, оставен от бутилката върху масата.

— Говориш за Джиджи.

— Умен както винаги.

— Няма да се извинявам за това, че тогава бях разстроен.

— Тогава си идиот. Двамата с Уини успяхте да ме превърнете в забранен плод и можеш да се обзаложиш, че Джиджи вече е измислила начин как да ме види отново.

Вместо яростно да възрази, Райън прокара пръст по мокрия кръг.

— Навярно си права.

Сервитьорката се върна с бирата, две парчета пай и сметката на Шугар Бет. Когато се отдалечи, Шугар Бет разбърка със сламката последните парченца лед в кока-колата си.

— Тя е страхотно хлапе, Райън. Още отсега задава въпроси, които не са хрумвали на повечето от нас на нейната възраст.

— Мен нищо не ме е питала.

Тя повдигна вежди.

— Ние се разбираме много добре — заоправдава се Райън. — Винаги сме разговаряли.

— Преди да стане тийнейджърка.

— Не би трябвало да има разлика.

— Говориш като деветдесетгодишен старец. Сигурно си спомняш какъв си бил на нейните години. Аз не съм родител и освен това имам незавидна репутация, което тутакси ме прави неустоима довереница в нейните очи.

— И какви въпроси ти задава тя?

— Това е поверително. Ще трябва да ми се довериш.

Той дълго се взира в нея. Шугар Бет очакваше да й каже, че тя е последният човек, на когото би се доверил, ала той не го стори.

— Колин е прав. Ти си се променила.

Събеседницата му сви рамене. Той отново се заигра с бирената бутилка.

— Някога питала ли си се какво щеше да е, ако бяхме останали заедно?

— Нямаше да останем. Моят стремеж към саморазрушение е огромен. Ако не те бях зарязала заради Дарън Тарп, щеше да е заради някой друг.

— Предполагам, че вината не е в теб.

— Чакай малко. Нали няма толкова лесно да ми помахаш с маслиновото клонче?

— Баща ти беше безчувствен кучи син. Ако ти беше обръщал малко повече внимание, може би нямаше да прилагаш спрямо мъжете политиката на изгорената земя.

— Момичетата и техните татенца.

Той потръпна.

— Райън, между теб и Джиджи няма да се случи нещо подобно. Тя знае, че я обичаш. С времето всичко ще си дойде на мястото. Просто я остави да направи една-две грешки.

— Не се прицелвай в Колин, Шугар Бет — смени рязко темата той, преди тя да го предусети. — И той кърви като всички ни, да не говорим за множеството рани, останали след самоубийството на жена му.

— По-добре се тревожи за себе си. — Тя побутна пая към него. — И не ме използвай като пионка в проблемите ти с Уини.

— Това ли мислиш, че правя?

— Да.

Райън се облегна на стола си и я погледна право в очите.

— Ами ако ти кажа, че все още мисля за теб?

— Ще ти повярвам, но не бих му придала особено значение. Между нас не е останала дори искрица от някогашния огън.

— Ти все още си красива жена.

— И ти си прекрасен мъж. Порасналите Кен и Барби. Наистина изглеждаме добре заедно, но нямаме какво да си кажем.

Той се усмихна и на нея й се стори, че част от предишната непринуденост помежду им се възроди.

Преди да си тръгне, Шугар Бет взе чантата си и побутна сметката си към него.

— Благодаря за вечерята. Пожелавам ти да измислиш достатъчно правдоподобно обяснение за пред Уини. Късмет.

Когато Райън се прибра, къщата му се стори изоставена и унила. Не го чакаше усмихната съпруга с чаша вино в ръка. От спалнята на горния етаж не гърмеше рокмузика. Хвърли сакото си върху облегалката на кухненския стол, над оставения от вчера пуловер. Новият „Спортс Илюстрейтид“ лежеше отворен върху масата. Върху кухненския плот бяха разхвърляни рекламни листовки, сметки и отчети от брокера, които не бе успял да прегледа. Винаги се бе смятал за организиран и подреден, но когато тази сутрин се обличаше, не можа да си намери нито скъпия черен колан, нито резачката за нокти. Опита се да си представи реакцията на Уини, когато разбереше за срещата му с Шугар Бет. Може би това най-сетне щеше да я отрезви и да я накара да се прибере у дома.

Входната врата се затръшна.

— Татко! — разнесе се отчаян вик.

Той изпусна вестника. Тази вечер дъщеря му бе отишла на вечеря с Уини в „Париш Ин“ и той хукна към преддверието. В съзнанието му се заредиха една от друга по-страшни сцени.

Тя стоеше задъхана на прага, а очите й бяха като две езера, пълни с болка. Той протегна ръце към нея.

— Скъпа, какво се е случило?

— Татко! — Момичето се притисна треперещо към гърдите му. — Татко, мама ни е напуснала.

Уини стисна волана. Повече не можеше да държи Джиджи в неведение. Може би двамата с Райън трябваше да й го кажат заедно, но тогава всичко щеше да изглежда твърде сериозно, а тя не искаше да я плаши. Освен това се съмняваше, че Райън ще се съгласи да говорят заедно с Джиджи. Беше й прекалено сърдит.

Когато преди няколко часа разговаря с него по телефона, той беше враждебен и саркастичен, изцяло превъплътил се в ролята на многострадален съпруг, обременен с полудяла жена. И може би беше прав. Коя нормална жена със здрав разум ще напусне съпруга си, защото не я обича достатъчно? При все това тя не съжаляваше, че миналата вечер не му позволи да се качи при нея.

Странно, но двете с Джиджи прекараха много приятно на вечеря, особено след като Уини се съвзе от шока при вида на косата на дъщеря си. Тя не само беше добавила червени кичури, но и я бе накълцала на неравни пластове около лицето, като от едната страна почти нищо не бе останало. Но дъщеря й изглеждаше щастлива и Уини дори успя да измънка един комплимент. Не каза нищо за грима й, нито за твърде тесните черни дрехи. След първоначалната неловкост Джиджи се разбъбри за това, как някои момичета не разбират собствената си сила — тема, която за пръв път надигна грозната си глава след тайната й среща с Шугар Бет.

— … например, когато едно момиче изтърси глупост в час, за да разсмее някой тъпак. Или когато момичетата позволяват на учителките да ги пренебрегват. Госпожа Къркпатрик изпитва много по-често момчетата, отколкото момичетата, защото момчетата не стоят мирни на чиновете си, а тя обича в час да е тихо. Днес поне шест хиляди пъти вдигнах ръка, но тя все не ме забелязваше. Накрая скочих от мястото си и започнах да махам с ръце, докато тя най-накрая не схвана.

— Спомням си, че мен също не ме забелязваха.

— Защото си била тиха и примерна.

Уини кимна.

— Но Колин никога не ме е пренебрегвал. В някои отношения той беше много лош учител, а в други — най-добрият. — Заговори с престорен британски акцент: — Джаспър, дръж си задника на проклетия чин, докато не те вдигна. Говори, Уини! Ужасно се страхувах от него.

Джиджи се изкиска и за няколко минути всичко стана както преди. Тогава донесоха бисквитената торта с ягоди на Джиджи и Уини осъзна, че повече не можеше да отлага неизбежното.

— Има нещо, което искам да ти кажа, преди да си го чула от някой друг и да си направиш неверни изводи. — Усмихна се насила, сякаш ставаше дума за нещо не по-неприятно от посещение при зъболекар. — Реших, че се нуждая от малко време за себе си. Не е нищо особено и ти определено няма за какво да се тревожиш. Но за известно време ще остана в апартамента над магазина.

В първия момент Джиджи не разбра.

— Но това е тъпо! Не е честно! Сега прекарваш в магазина много повече време, отколкото преди да назначиш Дона.

Уини опита отново, като подбираше старателно думите си.

— Не става дума само за работа. Има някои неща, които трябва да премисля и осъзная. С баща ти се оженихме много млади, но докато остаряват, хората се променят. Искам добре да обмисля някои неща. Няма да е за дълго, навярно няколко седмици. Или месец. Не е нещо сериозно, не искам да си мислиш нещо подобно, но ти вече си голяма и не е нужно да крием от теб.

Отначало капризното изражение на дъщеря й се смени с объркване, сетне се прокраднаха наченки на прозрение, а накрая на ужас. След секунди Джиджи стигна до опустошително заключение.

— Двамата с татко се развеждате!

— Не! Не, скъпа, няма такова нещо — увери я Уини, надявайки се, че Джиджи няма да забележи собствените й съмнения. — С баща ти не се развеждаме. Просто трябва да остана малко сама, за да подредя някои неща.

Нацупената и вкисната тийнейджърка изчезна и на нейно място се появи беззащитно малко момиче. Джиджи се разплака.

— Вие се развеждате.

Уини осъзна, че не е трябвало да й съобщава подобна новина в ресторанта, но си мислеше, че ако й го каже на публично място, няма да изглежда толкова важно. Отново бе сгрешила.

— Всичко е заради мен, нали? — подсмръкна Джиджи. — Защото бях такава гаднярка.

— Не, скъпа. Не. Това няма нищо общо с теб. — Не добави, че държането на Джиджи може би също бе изиграло някаква роля. Вместо това побърза да отведе дъщеря си в тоалетната, където я прегърна, изтри размазания й грим и направи всичко по силите си, за да убеди и двете, че това е само временно.

Тя все още трепереше, докато се изкачваше по стълбите към малкия и неприветлив апартамент, превърнал се в жилище на най-богатата жена в Париш, Мисисипи. След като се преоблече в тениска и новото долнище на пижама на сини и бели квадрати, се зае да отхвърли малко бумащина, но не можа да се концентрира. Взе „Съдърн Ливинг“ и прелисти рецептите, но изведнъж осъзна, че сега няма за кого да готви. Телефонът иззвъня. Предположи, че може би е Райън. Навярно Джиджи вече му бе казала за разговора им и той сигурно бе бесен. Ако не вдигнеше телефона, както й се искаше, само щеше още повече да влоши нещата.

— Ало.

— Уини, ние сме долу в уличката. — Не беше Райън, а Мерилин. — Слез долу и отключи вратата.

Тя се надяваше, че ще минат още няколко дни, преди горгоните да разберат, че се е изнесла от вкъщи.

— Ей сега идвам. — Докато се спускаше надолу по стълбите, обмисляше дали нямаше да успее да ги убеди, че е решила да остане в апартамента, за да започне инвентаризацията по-рано сутринта. Май нямаше голяма надежда.

Те изглеждаха, сякаш се бяха приготвили за домашно парти: Лий Ан носеше избелели панталони капри и памучна мъжка карирана риза, Мерилин бе надянала жълт спортен клин, блуза в същия тон и яке с цип, а Хайди беше по джинси. Ейми сигурно бе ходила на вечерната служба, защото беше издокарана в розов костюм с бели копчета. Те се втурнаха по стълбите, донасяйки със себе си уханието на тежък парфюм и страстта да си пъхаш носа в чуждите работи.

— Носим почерпка. — Мерилин извади от пъстрата си пазарска чанта бутилка водка и сребърен шейкър за коктейли. — Благодаря ти, Господи, за постоянните цистити на Ейми. Винаги знаем къде има запас от червена боровинка.

— Благодарение на тях вече съм по-добре. — Ейми извади от торбата бутилка „Оушън Спрей“ и две кутии кока-кола, тъй като не пиеше алкохол.

— Ако пишкаше веднага, след като с Клинт сте правили секс, нямаше да се разболяваш толкова често. — Хайди се запъти към кухнята и започна да отваря шкафовете за чаши.

— Но аз пишкам — оправда се Ейми, — обаче не помага.

Хайди размаха чашата срещу нея.

— Веднага след това? Или след като се понатискате?

— Зависи.

— Аз винаги пишкам — обади се Мерилин, — но въпреки това понякога имам цистит.

Да се опиташ да спреш горгоните, след като веднъж са се развихрили, беше все едно да спреш цунами. Уини се свлече върху изкорубения диван и ги остави да действат. Лий Ан извади кутия шоколадов зрънчо от торба с емблемата на „Рейдиошак“.

— Това е единственият шоколад, останал в къщата. Децата са излапали всичките ми запаси „Хърши“.

Последния път, когато спешната помощ „Горгоните“ включваше водка, сок от червени боровинки и шоколад, Лий Ан се разведе. Уини кръстоса крака.

— За какво е всичко това?

— От всички хора да се случи тъкмо Сю Ковнър. — Лий Ан изсипа шоколадовия зрънчо в купата, която Хайди й подаде.

Сю беше прочута клюкарка и съпруга на собственика на химическо чистене „Ковнър“, което се намираше на улицата срещу „Съкровища от вчера“.

Мерилин се запъти към кухнята.

— Да не сте посмели да кажете и една дума, докато не приготвя питиетата.

Горгоните бяха свикнали да работят в екип и не след дълго бяха насядали край дивана с чаши в ръка. Върху френската масичка за кафе, придърпана до дивана, бяха подредени кутията с шоколадов зрънчо и пакетче дражета „Скитълс“, изровени от дъното на чантата на Хайди.

— Можете да ми се подигравате колкото искате — подхвана Ейми, — но това е сериозна работа и трябва да започнем с молитва. — Улови ръцете на Уини и Лий Ан. — Господи Исусе, ние сме тук в името на светлия дух на нашето приятелство, за да помогнем на Уини и Райън в техните неволи. Молим те да вселиш опрощение в сърцата им, за да разрешат проблемите си, каквито и да са те. Напомни им колко силно се обичат един друг. И това, което Ти си съединил, Господи наш Исусе, не позволявай на никой, подчертаваме на никой, да раздели. Да е благословено името Ти. Амин.

— Амин — повториха всички.

Уини отпи от сока от боровинки, примесен с водка — повече водка и по-малко сок — и погледна примирено Мерилин, която се наведе напред.

— И така, приятелки, да се залавяме за работа. — Тя смръщи чело. Протегна ръка и докосна коляното на Уини. — Скъпа, Сю Ковнър ми се обади днес следобед. Каза, че през последните две вечери прозорците на апартамента над магазина светели, и тя мисли, че спиш тук. — Огледа многозначително облеклото на приятелката си. — Отвърнах й, че сигурно нещо греши, но очевидно тя е била права.

— Сю Ковнър да си гледа нейната работа! — сопна се Уини.

— Не може, защото явно е заета с чуждата. — Лий Ан грабна шепа от шоколадовия зрънчо и подви крака под себе си.

— Дийк се обадил днес на Райън във фабриката — продължи Мерилин. — Каза, че звучал ужасно.

— Отлично — изтърси Уини, изненадвайки себе си почти колкото приятелките си.

Хайди обгърна чашата си с длан и погледна към останалите.

— Всички знаете каква интуиция имам. Казах ви, че сигурно имат проблеми.

През годините интуицията на Хайди се бе доказала като доста по-ненадеждна, отколкото местната прогноза за времето, и на Уини й се искаше точно в този случай да не се бе оказала вярна.

— Минаваме през нещо като неравен път — поде тя предпазливо. — Не е нищо сериозно и не ми се иска да го обсъждам, а всичко това е излишно хабене на качествена водка.

Мерилин погледна към останалите и Уини се притесни, като видя многозначителните им физиономии. Ейми взе чашата на Лий Ан и тайно обърна една глътка. Лий Ан се извърна към Уини.

— Скъпа, ние смятаме, че е нещо повече от неравен път. Затова сме тук.

— И защо смятате така? — попита Уини бавно.

— Сю ми се обади два пъти, вторият — преди не повече от час. — Мерилин махна безпомощно с ръка. — О, дявол да го вземе, ще се разплача.

Ейми я потупа съчувствено по рамото, но не откъсваше поглед от Уини.

— Дъщерята на Сю й се обадила от „Лейкхаус“. — Поглади нервно с пръсти кръста си, като заприлича на опечалената Богородица. — Райън бил там. — Пое дъх, бавно и дълбоко. — Вечерял в компанията на Шугар Бет.

Всички заговориха вкупом.

— Толкова съм му бясна, че бих могла да се изплюя…

— Трябваше да дойдем и първи да те предупредим…

— Знаеш, че Райън никога не би погледнал друга жена. Ако не беше Шугар Бет, никой дори не би обърнал внимание.

— Толкова я мразя! Не мога да го превъзмогна. Този път няма да се измъкне толкова лесно.

Отначало Уини обвини себе си. Ако не беше напуснала дома си, това нямаше да се случи. Ако миналата вечер бе позволила на Райън да се качи при нея… Ако беше по-сговорчива по телефона… Сякаш киселина прогаряше стомаха й. Е, поне вече беше наясно с някои неща.

— Райън е голямо момче — чу се да казва. — Той е достатъчно силен, за да отбие набезите й, ако желае.

— Но ако не желае? — изтърси Лий Ан. — Какво ще правим тогава?

Не ти. Ние. Дали беше от водката, или от страх, но сърцето на Уини се преизпълни с любов към тези жени.

Те започнаха да я разпитват. Какво точно бе направил Райън? Откога имаха проблеми? За коя се мислеше Шугар Бет? Уини пресуши чашата си, призна им колко много ги обича, но категорично отказа да отговаря на други въпроси.

— Ние сме най-добрите ти приятелки — възрази Мерилин и напълни отново чашата си. — Ако не можеш да разговаряш с нас, то с кого ще можеш?

— Очевидно не и с онова копеле, за което съм се омъжила.

Като чу да наричат златното момче на Париш, Мисисипи, копеле, Хайди хлъцна от изненада и водката влезе в носа й и всички се изкискаха, дори и Уини. Накрая жените се успокоиха. Заедно с водката Хайди погълна едно шоколадово зрънчо, попаднало в чашата й. Ейми пресуши питието на Лий Ан. Мерилин напълни отново шейкъра за коктейли. Лий Ан изчопли лака от ноктите си.

Приятелството им обгръщаше Уини като топло одеяло.

Лий Ан обу обувките си, а смехът в очите й помръкна.

— Райън е много специален мъж и тъжният факт е, че ако не внимаваш, Шугар Бет ще ти го задигне под носа.

— Лий Ан е права — присъедини се Мерилин. — Райън е специален. Не можем да й позволим да ти го отнеме. Трябва да се бориш за него.

— Аз също съм специална — чу се да казва Уини. — И мисля, че е време Райън Галантайн да осъзнае, че се налага той да се бори за мен.

Всички се вторачиха в нея, но Уини, изпълнена с новопридобитата си сила, дори не трепна.

— Всъщност мисля, че отдавна е време.

15

„Не можеш вечно да ме държиш на разстояние, моя малка красавице. Искам те. Ще дойдеш ли при мен?“

Джорджет Хейър, „Дяволският клуб“

Шугар Бет влезе в пристройката за карети, включи осветлението и изписка.

— Добре дошла, скъпа — приветства я Колин, седнал в най-тъмния ъгъл на стаята, преметнал едната си ръка през облегалката на креслото, а с другата държащ кристална чаша с уиски. Яката на ризата му бе разкопчана. Гордън лежеше в краката му, разстлал едното си ухо върху лъснатия му до блясък черен мокасин „Гучи“.

— Повече да не си посмял да ме стряскаш така!

— Предупредих те да заключваш вратата.

Тя пусна чантата си на стола и свали сакото, което бе облякла върху пуловера и късата дънкова пола.

— Можеше поне да светнеш лампата.

— Исках да поразмишлявам в усамотение.

— Е, вече можеш да престанеш.

Той скръсти глезени, нарушавайки кротката дрямка на Гордън.

— Хайде, стига, отдавна трябва да си свикнала да заварваш на прага си разгневени мъже. Забрави ли, че имахме уговорена среща?

— Ти имаше. Мен никой не ме е питал.

— Доколкото си спомням, ти оставих бележка, а после говорихме по телефона.

— Искам да отбележа, че говореше най-вече ти.

— Нямам намерение да се срещам тайно с теб. — Той остави рязко чашата и се изправи. — Заради това е всичко, нали?

— Ти си този, който ще остане да живее в този град, приятелю.

Той се изправи, приближи се и заплашително се надвеси над нея.

— Това е странният ти начин да ме защитиш.

— Без значение колко добрите жители на Париш благоговеят пред твоята известност, ти си оставаш чужденец и всеки момент могат да измъкнат изпод краката ти червеното килимче за добре дошъл.

— Това е моя грижа. И нищо подобно няма да допусна, Шугар Бет, ясно ли е?

— Звучиш като някой от викторианските си предци.

— Не се нуждая от ничия закрила — заяви той. — И особено от защитата на жена, чиито жизнени планове, изглежда, започват и завършват с продажбата на картина, която не може да намери.

— Голяма утеха и подкрепа си ми тази вечер!

— Вярваш или не, но ти спокойно можеш да водиш приличен живот и без диаманти и кожи.

— Благодаря ви, господин Гучи. — Тя се отдръпна.

Той отпусна ръка върху облегалката на едно от креслата.

— Аз се наслаждавам на удобствата и лукса, които ми осигуряват парите, но спокойно мога да мина и без тях и със сигурност не бих продал душата си, за да си ги осигуря.

— Поредното доказателство, че си по-добър от мен.

— Шугар Бет…

Тихата заплашителна нотка в гласа му подсказваше, че в момента не е време за размяна на остроумия.

— Не съм пълна идиотка. Никога не съм смятала да се издържам с картината. Ще се върна в Хюстън и ще взема лиценз за агент по продажба на недвижими имоти. — Преди идеята й се струваше добра — и все още беше — но някак си й бе трудно да придаде ентусиазъм на гласа си. — Там имам много познати и наистина искам да се занимавам с продажба на имоти. Но е трудно да го правиш без прилична кола и изискан гардероб.

— Ти? Агент по продажби на недвижими имоти?

— И какво лошо има в това?

— Нищо. Това е съвсем достойна професия. Но просто не си те представям да се изявяваш на това поприще.

— От мен ще излезе страхотен продавач.

— Докато някой взискателен клиент не те вбеси.

— Мога да бъда тактична.

Той скръсти ръце пред гърдите си.

— Да бе, ти си въплъщение на тактичността.

— Благодаря за доверието и подкрепата.

— Просто ти изтъквам това, което ти очевидно си решила да пренебрегнеш. Струва ми се, че вече говорихме за затрудненията, които срещаш при досега с реалността. Доказателство е идиотската ти идея да работиш в книжарницата.

— Повече не желая да говоря на тази тема.

— Тогава да се върнем към плана ти да продаваш малки имения. — Колин отново започваше да се горещи и тя му хвърли притеснен поглед, когато той се отдръпна от креслото. — Нужен ти е реален план как да си печелиш хляба, а не някакъв въздухарски мираж, основан на продажбата на картина, която навярно е унищожена.

— Сетих се! Ще се запиша на курсове за автомонтьор!

— Е, това вече преля чашата. — Потрепващите ноздри на дългия му аристократичен нос бяха единственият признак на възбудата му и преди Шугар Бет да успее да мигне, той я притисна към стената. Очите му засвяткаха диво, когато я стисна в обятията си и изръмжа: — Бог да ми е на помощ, никога не съм проявявал насилие над жена, но или веднага ще се любим, или ще те набия.

Това най-сетне я накара да се усмихне.

— Избирам първото.

От устните му се изтръгна грозна ругатня и той смаза устните й с целувката си. В същото време ръцете му нахлуха под джинсовата пола… а тя не понечи да го спре.

След секунди гащичките й се озоваха на пода. Яките му ръце стиснаха бедрата й и той я вдигна към себе си. Една порцеланова ваза падна на пода близо до главата на Гордън, който подскочи уплашено и се втурна към кухнята. Тя обви крака около кръста на Колин. Той трескаво се зае с дрехите си и проникна с един силен тласък в нея.

Тя бе готова да го приеме.

Изпълни я докрай, после простена и понечи да излезе.

— Нямам презерватив.

Тя го стисна с бедра, не искаше да го пусне.

— Погрижила съм се за това.

— Слава богу.

Колин я притисна към стената, пръстите му се забиха в дупето й. Тя пое устните му и се отдаде на жарките движения… звуци и аромати… неговата ярост… неговата нежност.

Влюбваше се в него.

Мисълта се прокрадваше от дни, но тя отказваше да я анализира, а сега не можеше. Не и когато гъстите му мигли като тъмни извити полумесеци потрепваха върху бузите му, когато й бе толкова хубаво да го усеща в себе си. Засмука долната му устна. Той изохка, нахлу още по-дълбоко в нея и тя се отдаде на вихрения водовъртеж на страстта.

След като всичко свърши, Шугар Бет го поведе към горния етаж, където разсъблякоха малкото си останали дрехи и отново се любиха, този път по-бавно, с нежност, която едва не я разтопи. Губеше битката, безуспешно опитвайки се да задържи защитните си прегради по местата им.

Когато най-сетне се наситиха един на друг, отидоха заедно в банята. Тя вдигна косата си и я пристегна с шнола. Той седна зад нея във ваната, обхвана я със сгънати колене и подпря лакти върху керамичния ръб.

— Какво имаше предвид, когато стана дума за презерватива? — Насапунисаната му ръка галеше едната й гърда. — Когато каза, че си се погрижила?

Розовото сияние от червените коледни свещи превръщаше старата баня на Талула в приказна пещера, един фантастичен кът отвъд времето и пространството. Само ако беше истина. Не искаше да отговаря на въпроса му, но той имаше право да знае.

— Когато бях на двайсет и две, имах извънматочна бременност, а след това и още няколко проблема. Може би ще се радваш да узнаеш, че не мога да имам деца.

Колин притисна устни към шията й.

— Съдбата май не е много благосклонна към теб?

Той бе зачекнал болезнена тема и тя не можа да намери подходящ отговор.

Погали и другата й гърда, за да й даде време да се окопити. Накрая затъкна един мокър кичур коса зад ухото й.

— От колко време не си била с мъж?

Палецът й очерта спирала върху покритото му със сапунена пяна коляно.

— Емът се разболя преди две години и половина.

— И близо три години не си правила секс?

— Не и с друг мъж.

Той се засмя. Една от свещите изпука. Колин премести крака си в малко по-удобна поза и захапа месестата част на ухото й. Шугар Бет отпусна глава на рамото му. Да се влюби, не беше нещо необикновено за нея, тъй като й се бе случвало толкова много пъти досега. Това беше нейна стара слабост, но тя смяташе, че отдавна е оставила зад гърба си този етап, когато й се струваше, че не е жива, ако не е влюбена в някого. Очевидно не беше. Но сега бе по-мъдра и знаеше точно какво да направи.

— Имаме нужда от музика — заяви той. — Смятам, че Бах е подходящ. — Но вместо това започна да си припява „Не е ли сладка“[1] с удивително мек баритон, което я накара да се усмихне въпреки войнственото си настроение. Когато допя песента, погали рамото й. — Мила, обещай ми, че ще кажеш на Джуъл, че си размислила. Обещай ми, че ще останеш във „Френчманс Брайд“.

През годините мъжете я бяха наричали различно — скъпа, сладурче, кучко — но никога мила.

— Дните ми във „Френчманс Брайд“ приключиха, ваша светлост.

— Мога ли да узная защо?

Тя отново не успя да сдържи усмивката си.

— Ами не желая да съм държанка и тъй нататък.

— Едва ли може да се каже, че си държанка, след като работиш за мен.

— Спя с господаря си и тъй нататък.

— Пак усложняваш нещата. За щастие, аз съм в необикновено добро настроение.

— И би трябвало, след всичко, което направих за теб тази вечер.

Това успя да го разсее за още няколко минути. Но недостатъчно дълго, защото досадникът отново подхвана предишната тема.

— Трябва да подходим логически към това удивително привличане помежду ни.

— Добре, но аз ще кажа на адвоката си да изготви железен предбрачен договор, за да съм сигурна, че след развода „Френчманс Брайд“ ще остане за мен.

Вместо да го изплашат до смърт, думите й го развеселиха.

— Не можеш толкова лесно да се отървеш от мен.

— Би трябвало да трепериш от страх. Като се изключи един кратък период от живота ми, белязан с бурно пиянство, аз имам навика да се омъжвам за любовниците си.

— Е, сега вече си по-мъдра и по-зряла жена.

— Не чак толкова мъдра, приятелю, и освен това изпитвам страстен копнеж по теб.

— Престани да си играеш с мен. Не можеш да ме изплашиш толкова лесно. Признавам, че случилото се помежду ни беше невероятно. Изглежда, ние сме едни от онези странни капризи на природата…

Лесно му беше да говори за капризи на природата. Той не страдаше от налудничавата склонност да се влюбва във всеки, който носи панталони.

— … и смятам, че намерих почти идеалното разрешение на нашия въпрос.

— Надявам се, че няма да се налага да пиша класна работа?

— Не и ако не смяташ да я изпълниш със завладяващи еротични сцени. — Палецът му откри напрегнат мускул на врата й и започна нежно да го масажира. — Повече от всичко се нуждаем от време, от възможност да оставим нещата помежду ни да следват естествения си ход.

— Колин, забрави ли, че харесваш непретенциозни и сговорчиви жени?

— Ти също много ми харесваш.

— Поспри, сърце.

Тя усети усмивката му.

— Ти наистина си необикновена жена.

— А още не съм стигнала до кулминацията на играта. — Защитата й отслабваше катастрофално. Трябваше да вземе спешни мерки. Потърси с палеца на крака си запушалката на ваната. — Сигурно не си забравил, че откакто съм се появила, ти причинявам само неприятности. Прости ми, ако наранявам чувствата ти, но вече нямам желание да се забърквам с неподходящи мъже. Или ако трябва да съм точна, с каквито и да било мъже.

— Глупости. Аз съм точният мъж за теб. Никой не е по-безопасен от мен.

Голото мускулесто тяло на работник, притиснато плътно към нея, съвсем не й се струваше безопасно.

— И откъде ти хрумна това?

— Двамата се разбираме идеално. Аз съм язвителен и неприятен, а ти — твърдоглава и манипулативна.

— Бог да ни благослови. — Шугар Бет напипа халката на запушалката и се опита да я издърпа.

— Точно така. И двамата не храним илюзии един за друг, следователно няма опасност да се забъркаме в някаква неразбория.

Запушалката поддаде.

— Омъжвала съм се три пъти. Бедствие е второто ми име.

— Точно там ти е проблемът. Ти си се омъжвала. А с мен няма такава опасност.

Нещо я жегна — не защото той не искаше да се ожени за нея, тя никога повече нямаше да поеме по този път — а съзнанието, че е неспособна на обикновени любовни връзки, които толкова лесно се удаваха на другите жени. Време беше да играе с открити карти, но й беше невъзможно да го направи, докато тялото му е притиснато в нейното. Затова, преди да заговори, Шугар Бет се изправи от ваната.

— Да се любя с теб, беше първото хубаво нещо, случвало ми се от дълго време насам, но както и да го разглеждаме, за мен беше крачка назад към старите заблуди.

Ръката, галеща крака й, замръзна върху прасеца и той настръхна.

— Аз не съм някакъв тип, когото си забърсала в бара — процеди той високомерно.

Тя излезе от водата и се загърна с кърпа.

— Сигурно ще ти е трудно да повярваш, но аз зная как да се грижа за себе си, а да имам връзка с теб, не е най-подходящият начин за това.

— Малко е късно за това прозрение.

— Ти се оказа твърде голяма съблазън и не можах да ти устоя.

Вместо да се поласкае от комплимента, лицето му доби буреносно изражение.

— А най-лошото е, че започнах да осъзнавам, че двамата с теб прецакахме едно хубаво приятелство — додаде тя.

— Глупости. Нищо не сме прецакали. — Когато и той се изправи, водата се стече по стегнатото му тяло, а на светлината на свещите играещите му мускули я мамеха отново да се потопи във ваната с него. — Напълно е възможно да бъдем едновременно и приятели, и любовници. Дори е за предпочитане.

— Само че не и в света на Шугар Бет — възрази тя, като се отдалечи предпазливо от него. — При мен е или всичко, или нищо, ваша светлост, и фактът, че сега съм тук без долни гащи, само четири месеца след смъртта на съпруга ми, означава, че съм се върнала към старите си номера. — Гласът й потрепна. — Което е много по-потискащо, отколкото можеш да си представиш.

— Но нали той е бил в кома много месеци, преди да умре. Ако мога да съдя по това, което ми разказа за него, едва ли е искал да останеш в траур до края на живота си.

— Пропусна най-важното. Това е вредно за мен.

— Нима? Преди половин час съвсем не мислеше така.

Той явно не желаеше да я разбере, затова й се наложи да пусне в действие целия си арсенал от оръжия.

— Аз страдам от много вредната склонност да смесвам секса и илюзията, че съм влюбена.

Очите му тутакси добиха предпазливо изражение и тя разбра, че най-сетне бе успяла да прикове вниманието му.

— Шугар Бет, ти наистина ли вярваш, че…

— Че съм започнала да се влюбвам в теб? Защо не? Не забравяй, че имам завидна практика. И ако дори това е недостатъчно, за да си плюеш на петите и да хукнеш накъдето ти видят очите, то за мен определено е основание да нахлузя маратонките и да побягна колкото може по-надалече. — Пое си дъх, за да събере сили за последното изречение. — Ето защо реших да скъсам с теб.

Загрижеността му се стопи и негодуванието му изригна.

— По дяволите! Аз не съм една от играчките ти, Шугар Бет. Не можеш да ме захвърлиш като ненужна вещ само защото си изпаднала в поредния си истеричен пристъп.

— Не чу ли каквото ти казах?

— Успокой се, много добре те чух. До последната дума. И все пак всичко това са глупости. Прекалено си свикнала мъжете да стоят пред теб на задни лапи. Е, аз не съм от тези мъже.

— Не се и съмнявам, че всеки миг мозъкът ти ще се задейства на пълни обороти.

Той препаса голите си бедра с една стара кърпа, съсипвайки великолепната гледка.

— Не е нужно толкова да драматизираш.

— Позволи ми да се изразя малко по-ясно. През живота си съм се забърквала в достатъчно болезнени връзки и повече никой не може да ме вкара в този капан. Никога.

— Съгласен. Никаква болка повече. Само наслада.

— Ти или си глух, или си най-тъпият мъж на земята.

— Престани да се инатиш.

Тя също се загърна в една кърпа и тръгна към спалнята.

— Ако ти харесва, продължавай да се правиш на идиот, но ще бъдеш сам по дългия път към газовата камера. Краткотрайната ни любовна история приключи.

Тя вече бе отворила вратата, когато чу тихия му, но решителен глас:

— Ти така си мислиш, мила моя.

[1] Американска песен от 1927 г., изпълнявана от популярни изпълнители като Франк Синатра и „Бийтълс“. — Бел.прев. ↑

16

„Вие си поиграхте най-безцеремонно с чувствата ми, мадам. Би трябвало да се надсмея на себе си, задето бях такъв глупак и приех всичко за истина. Би трябвало още от самото начало да съм наясно какво мога да очаквам от човек от вашето семейство.“

Джорджет Хейър, „Дяволският клуб“

Райън изчака помощничката на Уини да излезе за обяд, преди да се приближи към „Съкровища от вчера“. Звънчето над вратата звънна, когато той влезе вътре. Уини беше сама, застанала близо до щанда и подреждаше антикварни кукли в карета, изплетена от ракита. Като чу стъпките, тя вдигна глава с приветлива усмивка на уста, но щом видя кой е посетителят, усмивката й се стопи. Това така вбеси Райън, че той с рязко движение обърна табелата на вратата с надпис „Затворено“, превъртя ключа в ключалката и й хвърли унищожителен поглед.

Тя почти незабележимо отстъпи назад — първата проява на предпазливост от нейна страна. Чудесно. Беше му писнало само той да е изнервеният.

— Очаквам доставка — промълви тя.

— Толкова по-зле.

— Моментът не е подходящ, Райън. Ако искаш да обсъдим нещо, ще го направим по-късно.

— Да, действително искам да обсъдим нещо. И не желая да говорим по-късно.

Вкиснатото му настроение се дължеше на твърде многото кофеин и недостатъчно сън. Сега трябваше да е зад бюрото си и да яде сандвич с шунка от столовата, докато преглежда купчината финансови отчети за първото тримесечие на годината — нещо, което възнамеряваше да свърши още преди три дни. Ала така и не можа да се съсредоточи.

Бяха изминали почти четирийсет и осем часа, откакто се видя с Шугар Бет в ресторанта „Лейкхаус“, а Уини не беше споменала нито дума за това, макар че два пъти бяха говорили по телефона. Той знаеше със сигурност, че е чула новината. Дийк му се беше обадил, за да го осведоми, че във вторник вечерта горгоните са се събрали на спешна среща. Жалко, че не се отби в „Джемайма Букс“, за да налее още масло в огъня, но мина покрай книжарницата, съвсем забравил, че Шугар Бет е започнала работа там. В интерес на истината, от вторник вечерта почти не се бе сещал за някогашната си голяма любов. Цялото му същество бе погълнато от справедливото му негодувание към Уини.

Косата й изглеждаше по-дълга, откакто я помнеше, което беше налудничаво, тъй като тя бе напуснала дома им едва преди четири дни. Миниатюрна шнола, украсена със скъпоценни камъни, прибираше бретона й от едната страна. Изглеждаше почти на възрастта на Джиджи, но далеч не толкова наивна.

Той никога не бе обръщал особено внимание на дрехите й. Гардеробът й бе стилен, консервативен и на пръв поглед роклята й тип „прегърни ме“ с цвят на слонова кост беше точно такава. Сигурно я бе виждал на жена си и преди, но защо никога не бе забелязвал как прилепва към тялото й, подчертавайки всяка извивка? Тя винаги се оплакваше, че краката й са прекалено къси, но дори и без абсурдно високите секси сандали, те бяха достатъчно дълги за неговия вкус. Точно толкова дълги, колкото да се обвият около бедрата му.

Заля го вълна от похот, при това не познатата похот на съпруг към съпругата му, а нещо по-мръснишко, което навяваше мисли за долнопробни мотели и нарушени брачни клетви. Някога мислиш ли за нещо друго, освен за секс?!

Той се бе възмутил, когато му запрати в лицето това обвинение, но в момента щеше да му е доста трудно да го опровергае.

— Райън, наистина нямам време за разговори.

— А на мен наистина не ми пука.

Предпазливостта й се засили.

— Ако става дума за нещо конкретно…

— Какво ще кажеш за факта, че съпругата ми се изнесе, а дъщеря ми или се е залепила за мен като лепка, или отказва да си подаде носа от стаята, а аз през цялата седмица не съм свършил работа и за пет пари. Как ти се струва това?

— Съжалявам.

Със същия успех можеше да посъчувства и на някой непознат. Ниско в стомаха му сякаш го лизна огнен език. Той беше толкова сигурен, че вестта за вечерята му с Шугар Бет здравата ще я разтърси и ще я накара да осъзнае, че е крайно време да запретне ръкави и да започне да се бори за брака си, вместо да бяга. Да се бори за съпруга си. Целта му беше дотолкова да я изплаши, че поне да я накара да седне на масата за преговори. Не му бе хрумнало, че дотолкова може да й е все едно, та хич и да не се сеща за преговори.

Обля го порой от неприятни емоции — гняв, страх, вина и нещо примитивно, свързано с чувството на притежание. Съсредоточи се върху гнева си, за който имаше оправдание.

— За нищо не съжаляваш. Ако съжаляваше, щеше да оправиш тази каша.

Тя има наглостта да се засмее с мрачен, горчив смях.

— О, да, сър, само позволете да го направя, веднага, сър.

— Господи, колко мразя сарказма ти.

— Само защото не си свикнал с него.

— И какво очакваш от мен?

— Да бъдеш честен.

Райън усети, че губи битката, и стисна зъби.

— И какво, по дяволите, означава това? Кажи ми какво искаш от мен?

Уини сведе поглед и за миг му се стори, че се е смутила, но в следващия момент вдигна очи и в тях не се четеше никакъв смут.

— Искам сърцето ти, Райън.

Тихото й достойнство говореше за интелигентност и почтеност — качества, които го караха да се чувства виновен, нещо, което не заслужаваше. Затова ответният му удар беше безмилостен.

— Е, намерила си страхотен начин да го получиш.

Уини не трепна. Вместо това пристъпи към него. Изглеждаше млада, невинна и много красива.

— Искам сърцето ти и твоята прошка.

Думите й би трябвало да го умилостивят, но само разпалиха гнева му.

— Пълни дивотии.

Тя въздъхна уморено, сякаш той бе капризно дете.

— Връщай се на работа. Сега си твърде ядосан, за да разсъждаваш разумно.

Усещането за онеправданост го разяждаше от няколко дни. Не. Много по-дълго. Той имаше планове за живота си и нито един от тях не включваше на двайсет години да стане съпруг и баща. Тя бе откраднала мечтите му. Бе откраднала бъдещето му, но той бе преглътнал негодуванието си. Не на една голяма глътка — това щеше да го задави — но на малки глътки, от които му се гадеше. Толкова малки и редки глътки, че така и не бе успял да стигне до дъното на чашата.

— Ако искаш моята прошка — чу се да казва, — ще ти се наложи да чакаш дяволски дълго.

Тя рязко вдигна глава. Райън си каза, че трябва да спре, че безсънието му действаше зле, а освен това съзнаваше, че твърде много неща е приемал за даденост, в това число и нея. И тя беше права — през целия им съвместен живот той бе таял от жена си част от себе си — но сега никак не го беше грижа за справедливостта.

— Мразя това, което ми стори. Винаги съм го мразел, чуваш ли?

Лицето й стана бяло, като това на Джиджи преди две вечери, със същото потресено изражение. Така й се пада. Четиринайсет години той бе преглъщал обидата и яда си и заради какво? За да избяга тя и всичко да съсипе?

— Райън…

— Млъкни! — Думата изплющя като камшик. Обвиняваше я за всичко, което се бе натрупало в душата му. — Каза, че искаш да съм честен. Ето ти моята честност! Ти открадна целия ми живот! — Махна с ръка и с дланта си събори лавицата със стъклените украшения. Уини ахна, когато парчетата от счупеното се разлетяха, също като техния брак, но това не го спря. Райън продължи да изрежда признания, за които дори не смееше да мисли. — Ти ми отне шансовете за избор с решението си да забременееш. Не ти пукаше за моите желания. Интересуваше се само от това, което ти искаше. Мразя те заради това, което направи с мен, дяволите да те вземат. И не, по дяволите, няма да ти простя. Никога няма да ти простя.

Помежду им се възцари смазваща тишина. Лицето й бе пепелявосиво, устните й трепереха. Дробовете му се стегнаха и Райън имаше чувството, че се задушава. Навсякъде имаше счупени стъкла — глинени и водни чаши, кристални гарафи. Парчетата покриваха пода с безжизнена студенина, проблясващи останки от един разбит живот.

Той чакаше тя да се разпадне, искаше да се разпадне, както се разпадаше той. Ала тя срещна погледа му и в треперещия й глас той чу безкрайна печал, примесена с твърдост, която не очакваше.

— Добре — прошепна Уини. — Добре тогава.

Чак сега осъзна какво бе сторил. Не го искаше. Не искаше да разруши живота си. Искаше си обратно брака, съпругата, жената, която някога го гледаше така, сякаш той кара луната и звездите да греят по небето. Всичко, което каза, беше истина, но къде бе облекчението, което би трябвало най-сетне да изпита, отхвърляйки товара от гърдите си? Къде се дяна горчивината, трупана с годините? Искаше си я обратно. Имаше нужда да продължи да се опива от справедливия си гняв, за да оправдае разпиляното стъкло, разбития си брак.

Но той беше чакал четиринайсет години, за да й каже как се чувства, и някогашната горчивина бе изгубила вкуса си.

Гърдите й се повдигаха и спускаха под мекия плат на роклята. Тя му бе дала всичко, което искаше, за което бе мечтал, а вместо да го цени и пази, той го беше запратил в лицето й.

— Съжалявам — прошепна тя отново. Очите й бяха пълни със състрадание и разбиране, и болка, но не и с мъчителната агония, която разяждаше душата му. — Толкова много съжалявам.

Райън знаеше, че бе провалил всичко, и сега нямаше представа как да поправи стореното. Тайното му негодувание беше крайъгълният камък на техния брак, причината за нейния постоянен стремеж да му угоди, както и за неговата почти неуловима отчужденост, с която искаше да я накаже. Но сега негодуванието, избухнало в ярки пламъци, бе изгоряло, и той искаше да й признае, че я обича. Само че тя едва ли щеше да му повярва след жестоките думи, с които току-що я бе засипал.

Очите му пареха. Трябваше да се махне оттук. Отиде до вратата и пръстите му трескаво завъртяха ключа. Тя не каза нищо, за да го спре.

Когато излезе от задната стая в дъното на книжарницата, Шугар Бет видя малко момче, жадно приковало поглед в картонените фигурки на обитателите на „Гората на славея“, които бе закачила преди няколко часа като част от представянето на най-новата книга от поредицата „Зайчето Дафни“. Момчето беше на около пет, облечено в джинси и тениска на райета, с леко заоблена форма на лицето и бадемовидни очи, типични признаци за синдрома на Даун.

За цялата сутрин той бе първото дете, решило се да влезе в слабо осветената и неудобно разположена детска секция в книжарницата.

— Права си, трябваше да отделя също толкова внимание и на детската секция, както и на останалата част от книжарницата — призна Джуъл, когато тази сутрин Шугар Бет я попита защо детските книжки са толкова малко. — Но нямам желание да продавам детска литература. А и освен това не носи печалба.

— Нищо чудно. Това едва ли е най-приятната част от книжарницата.

Джуъл вирна малкия си нос във въздуха.

— Прекрасно. Щом се мислиш за толкова умна, от днес си новият мениджър на секцията за детски книги.

— Тук няма секция за детски книги.

— И не позволявай на длъжността да пречи на останалата ти работа.

Шугар Бет погледна надолу и се ухили на дребничката си работодателка.

— Едва трети ден съм на работа, а вече ме повишиха. Знаех си, че ще бъда звезда.

Джуъл изпръхтя възмутено и се отдалечи.

Шугар Бет едва се сдържа да не грабне телефона и да съобщи новината на Колин, но вече не можеше да си позволи подобно нещо. Фактът, че го бе зарязала, не му пречеше да й звъни. Обикновено Колин използваше Гордън като извинение — бе настоял за съвместно попечителство. Понякога й се обаждаше с някакъв въпрос. Спомняла ли си дали е подновила абонамента му за списанието „Атлантик Мънтли“? Дали е занесла в химическото двете спортни сака от туид, защото никъде не можел да ги намери? Той отчаяно й липсваше и понякога й се искаше да настоява да се видят и да я покани на вечеря, но изглежда, Колин не бързаше. Приличаше на гладен, тръгнал на лов вълк, който изчаква момента на слабост на жертвата, за да я нападне. Може би стратегията му сработваше, защото тази сутрин Шугар Бет едва се удържа да не изтича при него, за да закусят заедно, преди да тръгне на работа.

Но сега не беше моментът отново да се поддава на мрачни мисли, така че насочи вниманието си към малкия клиент. Беше сама в книжарницата и Джуъл щеше да очаква от нея първо да обслужи родителя, който придружаваше малкото момче, но вместо това Шугар Бет проследи погледа на малчугана, насочен към чудноватите фигурки от картон.

— Харесваш ли книжките за Дафни?

— Харесвам Бени! — широко се усмихна детето насреща й. Посочи към картонената фигура на лукавия язовец с големи слънчеви очила и авиаторски шал. — Бени е мой приятел. Прочети ми от книгата!

Шугар Бет се усмихна. Как би могла да устои на подобен ентусиазъм? Момчето грабна една от първите книги от поредицата, които току-що бе подредила, и й я подаде. Тя я взе от ръцете му.

— Как се казваш?

— Чарли.

— Тогава да вървим, Чарли.

Тя седна със скръстени крака на пода и в този момент реши, че трябва да добавят няколко малки стола или поне няколко възглавнички. Потупа приканващо по пода и Чарли се сгуши до нея.

— „Дафни се претъркулва“ от Моли Съмървил. — Може би се дължеше на влиянието на Колин, но нали от самото начало децата трябваше да се учат да познават заглавията и имената на авторите? — Зайчето Дафни се възхищаваше на ноктите си, току-що лакирани с блестящ ярковиолетов лак, когато язовецът Бени профуча с червения си планински велосипед и най-безцеремонно я събори…

— Обичам тази част. — Чарли се покатери в скута й и когато стигнаха до трета страница, уви кичур от косата й около пръста си.

— Бени продължаваше все по-бързо. На пътя пред себе си видя голяма локва.

Звънчето над входната врата иззвъня. Шугар Бет искрено се надяваше, че Джуъл се е върнала, за да може да обслужи другите клиенти, защото тя нямаше никакво желание да помръдва от мястото си. Чарли се пресегна и обърна страницата.

— Тази част наистина е много хубава.

— Бени се засмя и се престори, че локвата е океан. Самият океан! Пляссс!

— Пляс! — изимитира момчето.

Най-после дочетоха книгата и той вдигна лице и я дари с още една от безкрайно трогателните си усмивки.

— Четеш много добре.

— А ти слушаш много добре.

Шугар Бет по-скоро усети, отколкото чу някакво движение отдясно и вдигна глава. В другия край на стелажа с биографиите стоеше Лий Ан и ги наблюдаваше. Шугар Бет повдигна внимателно Чарли от скута си, пусна го на крачетата му и се изправи. Лий Ан носеше панталони и ниски обувки с коркови подметки — явно или отиваше в болницата, или се връщаше от дежурство.

— Мамо! — Чарли изтича към нея. — Обичам Бени и Дафни!

— Зная, тиквичке. — Макар че Лий Ан говореше на сина си, не откъсваше поглед от някогашната си приятелка.

— Искам книжка. Моля те, мамо.

— Но ти вече я имаш тази.

— Но нямам онази. — Той изтича до етажерката, грабна най-новата книга от поредицата и я занесе на майка си. — Какво пише тук?

— „Катерицата Виктория и досадният й брат ревльо“.

— Тази я нямам.

— Колко струва? — попита Лий Ан.

Шугар Бет беше толкова смутена, че в първия момент не намери етикета с цената.

Лий Ан помилва Чарли по главата.

— Ако ти купя нова книжка, няма да можем да купим играчка следващия път, когато отидем в „Уол Март“.

— Става.

— Добре, занеси я на касата. Ей сега идвам.

Момчето хукна към касата и маратонките му затопуркаха по килима.

Възцари се неловко мълчание. Лий Ан си играеше със закопчалката на чантата си.

— Чарли е по-малкият ми. Направиха ми амниоцентеза[1], преди да се роди, така че знаехме, че ще има синдрома на Даун.

— Сигурно ти е било трудно.

— Да, имахме проблеми. Парите никога не са ни стигали. Моят бивш, Анди Пъркинс, не го познаваш, е от Тюпълоу. Както и да е, Анди ми постави ултиматум: или ще направя аборт, или ще ме напусне.

— И ти не му ли каза: „Изчезвай, без да се мотаеш, ще се радвам да ти видя гърба“.

Лий Ан вяло се усмихна.

— Мислих за това дълго и усилено. Не ми беше никак лесно.

— Сигурна съм, че не ти е било. Чарли е прекрасно дете. И много умен. Знае точно кога да обърне страницата.

— Струваше си да загубя съпруга си, за да родя Чарли. — Лий Ан прокара палец по ръба на рафта. — Не знаеше, че е мой син, нали?

— Не.

— Благодаря, че му почете.

— Винаги съм на разположение.

Лий Ан премести чантата в другата си ръка.

— Трябва да вървя.

— Сега ще ти дам касовата бележка.

— Джуъл ще го направи — махна с ръка Лий Ан, но не помръдна.

Шугар Бет не можа да издържи повече.

— Хайде, изплюй камъчето, Лий Ан. Кажи какво ти е на душата.

— Искам само да ти кажа, че ти нарани много хора и продължаваш да го правиш. Стой далеч от Райън.

Шугар Бет понечи да се защити, но Лий Ан вече се отдалечаваше към касата. Шугар Бет остави „Дафни се претъркулва“ на мястото й и погледна към картонените фигурки. Докато духаше леко към тях, изпита съжаление, че не живее в „Гората на славея“. Макар и за малко.

Остатъкът от следобеда отлетя неусетно и Шугар Бет нямаше възможност да продължи с реорганизацията на детската секция. Реши да го направи, след като затворят книжарницата. За съжаление, това означаваше, че се налагаше да се обади на Колин.

— Ще гледаш ли Гордън поне до девет? Ще работя до късно.

— Интересно върху какво? Книжарницата затваря в шест.

Тя знаеше, че той се опитва да я задържи по-дълго на телефона, но не можа да устои да не му сподели новината.

— Вече съм мениджър. Джуъл ме назначи да отговарям за детската секция.

— Защото не иска сама да се занимава с това, нали?

— Е, може и така да се каже.

— И какво знаеш за детската литература?

— Купища неща.

— Толкова ли е зле?

— За щастие, аз много бързо се уча.

— Добри новини, приятелче. — Гласът на Колин заглъхна, очевидно бе извърнал глава от слушалката. — Тази вечер мама ще закъснее. Ще бъдем само двамата, ние, мъжете, затова можем да обърнем по някоя чаша и да гледаме порно.

— Ха, ние, мъжете — изсумтя тя.

— Местоимение първо лице множествено число.

— Голям си позьор.

Тя затвори и се смъмри, задето отново бе влязла в словесна престрелка с него. Типично поведение на пристрастена личност.

Като погледна по диагонал към отсрещната страна на улицата, Шугар Бет забеляза, че Уини затваря магазина. През последните няколко дни тя я зърваше да влиза и излиза. Веднъж я видя да декорира витрината на антикварния магазин. Не можеше да отрече, че Уини притежаваше вкус на добър дизайнер.

Вчера Джиджи се бе отбила в книжарницата, за да се види с Шугар Бет, но беше някак си потисната и мълчалива. Не реагира дори когато Шугар Бет се възхити от новия й готически стил. Шугар Бет подозираше, че раздялата на родителите й доста й тежи. Около обяд предния ден бе видяла и Райън да влиза в „Съкровища от вчера“. Заради Джиджи тя се надяваше двамата да изгладят разногласията си, но сега, докато гледаше как светват светлините на апартамента над магазина, предположи, че това няма да е толкова просто.

* * *

Телефонното обаждане на Шугар Бет наруши концентрацията на Колин. Той посвири малко на пианото и докато прокарваше пръсти по клавишите, си измисли нова игра — убеждаваше се, че Шугар Бет повече не е обвита в тайнственост. Той бе видял всичките й тайни местенца, нали така? Беше ги докоснал и вкусил. Познаваше звуците, които тя издаваше, докато се люби, беше я опознал. Тя обичаше да бъде отгоре, но оргазмите й бяха много по-разтърсващи, когато лежеше под него. Обичаше, когато той извърта главата й настрани и я държи така, докато я изтезава с целувките си. Зърната й бяха чувствителни като цветни венчелистчета, а най-много се възбуждаше, когато хващаше в плен китките й.

Но с всяка разкрита тайна изникваха още хиляда неоткрити. А и имаше толкова много неща, които не бяха направили. Той никога не я беше обладавал в леглото си или под душа. Искаше я върху масата, с разтворени крака. Искаше я преметната по корем върху облегалката на стола. О, да, определено я желаеше така.

Колин се отдръпна от пианото. Тази вечер се нуждаеше от нещо по-въздействащо от Шопен, за да се разсее. Трябваше отново да се люби с нея.

В хола беше тъмно. Светна полилея, сетне пак го угаси. В неделя тя го смая, като му призна, че се влюбва в него, но сега имаше повече време за размисъл и идеята не му се струваше толкова плашеща. Както винаги, Шугар Бет прекалено драматизираше. Упоритостта й да прекрати връзката им го дразнеше. Как можеше да е толкова късогледа! Той не беше безразличен към скръбта й. Тя беше загубила съпруга си само преди четири месеца. Но Емът Хупър е бил в кома половин година преди смъртта си, а преди това е боледувал с месеци, така че едва ли някой можеше да я обвини в измяна към паметта му. Колин разбираше, че е изплашена — самият той не беше спокоен — но ако Шугар Бет обмислеше логично ситуацията, щеше да осъзнае, че това е период, който трябва да преживее.

Без нея къщата бе празна и това никак не му харесваше. А и писането не му спореше. Преди може би щеше да поговори с Уини за това, но сега тя си имаше достатъчно свои грижи. Освен това някогашната му любима ученичка беше твърде тактична. А Шугар Бет притежаваше изумителната способност да стига директно до същността и не се притесняваше прямо да излага мнението си.

Същата сутрин Колин се бе обадил на Джуъл под предлог да поръча поредната книга, но и да се поинтересува за новата продавачка.

— Шугар Бет е истинска златна мина — увери го Джуъл. — Обича да продава книги. Няма да повярваш колко е начетена.

Той го вярваше. Вече бе забелязал колко различни книги измъкваше тайно от библиотеката му.

— Значи тя се справя?

— По-добре, отколкото очаквах. През последните два дни всички в града си намират извинения, за да се отбият в книжарницата. И тъй като не искат да изглеждат като любопитни клюкари, всички си купуват по нещо. Аз се опитвам да обслужвам жените — те доста й вгорчават живота — но оставям мъжете на Шугар Бет. Тя може да продаде всякаква книга на всеки от мъжки пол, дори и на тези, за които бих могла да се закълна, че не умеят да четат.

— Радвам се да го чуя — бе промърморил той.

Сега се запъти към кухнята, за да приготви вечерята. Шугар Бет бе оставила фризера добре зареден и той измъкна първата му попаднала тавичка. Тя, разбира се, навярно бе толкова увлечена в подреждането на детската секция, че сигурно е забравила да яде. А ако се сетеше, щеше да грабне някое шоколадово блокче и да го обяви за вечеря. Диетичните й навици бяха под всякаква критика. Тя изобщо не обръщаше нужното внимание на здравето си и при все че не беше най-добрата готвачка в града, далеч не беше и най-лошата. Не би било зле да се грижи малко повече за себе си.

Колин пъхна тавичката в микровълновата и затръшна вратата, пренебрегвайки факта, че в момента се държеше точно като рицар, решен да убива дракони и спасява принцеси. Била скъсала с него, как ли пък не! Да не би да си въобразяваше, че толкова лесно ще се отърве от него?

Телефонът иззвъня и той го грабна, надявайки се, че отново се обажда тя и той ще може без задръжки да й каже мнението си за малодушните жени.

Но не беше Шугар Бет…

Някой тропаше на вратата. Книжарницата беше затворена от два часа и Шугар Бет се намръщи, докато преместваше последния стелаж. Като размести няколко стелажа, се освободи повече пространство за детската секция. За нещастие, трябваше да открадне малко от любимата на Джуъл секция за поезия, което означаваше, че утре щеше да се наложи да дава обяснения.

Изтупа дланите си и се насочи към вратата. Върху късата й плетена рокля пуловер в коралов цвят имаше мръсно петно. Надяваше се, че ще може да го почисти, защото гардеробът й и без това не беше голям, а работата в книжарницата не й позволяваше да го обновява.

— Идвам! — извика тя, когато вратата продължи да се тресе.

Мина през секцията за биографични книги и през витрината видя един мъж, застанал на тротоара. Висок, широкоплещест, облечен от главата до петите във „Версаче“, с буреносно изражение. Пулсът й се ускори като на тийнейджърка. С треперещи ръце превъртя непохватно ключа и отвори вратата.

— Ваша светлост?

Той нахлу покрай нея в книжарницата, оставяйки след себе си лека миризма на сяра.

— Коя е Дилайла?

Шугар Бет преглътна.

— Котката ми.

— Очарователно. Твоята котка иска да знае защо от два дни не си й се обаждала.

На Шугар Бет й се прииска да се срита. Беше оставила в клиниката телефонния номер на Колин като резервен, в случай че прекъснат мобилния й заради неплатена сметка, и бе забравила да го промени. Номерът беше само за спешни случаи, но Дилайла можеше да бъде много хитра и навярно го бе измъкнала от някой служител в администрацията.

— Да не си я изплашил? Кълна се, Колин, ако си казал нещо, което да я разстрои…

Той тръшна върху щанда увитата във фолио тавичка.

— И защо да я разстройвам, когато пазя енергията си, за да разстроя теб?

— И какво те засяга това?

— Тя те нарече „майче“.

— Мамче. Ти живееш в страната на червено-белия-син флаг, приятелче. Тук говорим американски.

Но не успя да го разсее. Той се подпря на щанда, скръсти ръце пред гърдите си и затропа с върха на идеално лъснатия си мокасин.

— Тя не звучеше като малко момиче. Приличаше на възрастна жена.

— Дилайла е моята заварена дъщеря. А сега ме чака работа, затова чао-чао.

— Тя ми каза, че е на четирийсет и една.

— Тя вечно бърка цифрите. Не е на толкова.

Погледът му беше много по-спокоен, отколкото ударите на сърцето й.

— Значи, тя е причината за онези прошепнати телефонни разговори, които понякога дочувах, нали?

— Не ставай глупак. Говорех с любовника си.

— Тя ми каза, че живее в някакво място, наречено „Брукдейл“. След като затворих, проведох малко разследване в интернет. Талантът ти да обвиваш всичко в тайнствен мрак не спира да ме изумява.

— От седмици живея на светло. От много мрак може да се ослепее.

Той повдигна високомерно вежди. Шугар Бет грабна тавичката, която той бе донесъл, и надигна края на фолиото. Нейната лазаня. Дори бе затъкнал вилица отгоре. През целия ден почти не беше хапвала и уханието на готвено би трябвало да напълни устата й със слюнка, но неизвестно защо, нямаше апетит.

— Не е кой знае каква тайна. Дилайла е дъщеря на Емът. Родила се е с някои умствени увреждания. И ако толкова държиш да знаеш, тя е на петдесет и една, а не на четирийсет и една и от години живее в „Брукдейл“. Там се чувства щастлива. Аз съм единственият близък човек, който има. Край на историята.

— „Брукдейл“ е скъпа частна клиника.

Шугар Бет отнесе лазанята, която не искаше да яде, в малката читателска ниша, където имаше маса и два стола. Седна и му подаде вилицата.

— Обикновено не позволяваме тук да се пие и яде, но за теб ще направим изключение.

Той се надвеси мрачно над нея.

— Сега започвам да те разбирам.

— Добре, и аз ще хапна. Но само защото умирам от глад.

Застави се да бодне с вилица лазанята.

— Зная, че си обичала последния си съпруг, но що за баща е бил той, след като не се е погрижил за болната си дъщеря?

Тя никога нямаше да предаде Емът, като го обвини в непредвидливост.

— Финансите му бяха доста объркани. — Насили се да поеме още една хапка. — Трябва да призная, че съм приготвила вкусна лазаня.

— Това ми обяснява защо си толкова настървена да намериш картината. Това е липсващото парче в пъзела. Ти не си имала намерение да се кичиш с диаманти. Трябваше сам да се досетя.

— Без майтап, това е най-доброто, което някога съм сготвяла. Той опря ръка на един от рафтовете.

— Нуждаеш се от пари, за да плащаш за престоя й в „Брукдейл“. Не се оказа зла блондинка и кучка, мислеща само за себе си. Ти си бедна, безкористна героиня, готова да пожертва всичко, за да помогне на нещастни създания.

— Питам те сериозно, не искаш ли една хапка?

— Защо не ми каза истината?

Повече нямаше как да отклонява въпросите. Отново захвърли вилицата в тавичката.

— Нямах причина да го направя.

— А това, че сме любовници, нищо ли не означава за теб?

Шугар Бет скочи от стола.

— Минало време. Правя всичко, което е нужно, за да се предпазя. Виждаш, че умея да се грижа за себе си.

— Като издигаш стена, толкова висока, че никой да не може да надзърне над нея? Така ли се грижиш за себе си?

— Хей, не аз прекарвам свободното си време, като издигам каменен зид в задния двор на „Френчманс Брайд“. Ако искаш да обсъдим примитивния ти символизъм…

— Понякога стената е само стена, Шугар Бет. Но в твоя случай издигането на бариери е постоянно занятие. Ти не живееш. Ти играеш. Играеш някаква роля.

— Чака ме много работа.

Тя се запъти към щанда, но той я последва.

— Създала си за пред другите тази измислена личност — жена, която е толкова безчувствена, че не я е грижа за това, което останалите си мислят за нея. Толкова корава жена, че гордо обявява всичките си недостатъци пред света, само дето — и отбележи, че точно тук е истинският ти талант — недостатъците, които демонстрираш пред всички, нямат нищо общо с истинската ти същност. Аплодисменти, аплодисменти.

Тя се зае да подрежда купчината книгоразделители.

— Това не е вярно.

— В такъв случай защо не ми каза истинската причина за трескавото търсене на картината? Защо скри това от мен?

— А защо да ти казвам? Какво щях да спечеля от това? Трябва ли да разголвам не само тялото, а и душата си, защото поредният мъж се е появил в живота ми? Поредният мъж, готов да унищожи крехкото ми спокойствие? Не, благодаря. А сега си върви.

Той я изгледа по такъв начин, сякаш се бе провалила на някой от изпитите му. Но тя винаги бе живяла живота си както можеше и ако това не го устройваше, толкова по-зле за него.

Колин пристъпи към нея и сведе поглед към лицето й. Нежност бе изместила обичайната му надменност.

— Ти си… — промълви тихо — най-необикновената жена на света.

Искаше й се да се притисне към него, като най-сетне завърнала се вкъщи жена. Но вместо това Шугар Бет изпъна рамене и притисна ръце към тялото си.

— Трябва да работя.

Той я пусна с въздишка и тръгна към вратата. Сложи ръка върху бравата, но се извърна и я изгледа властно:

— Между нас нищо не е приключило, скъпа моя. Каквото и да си мислиш.

Тя почака, докато той изчезна, спусна се към вратата и превъртя ключа. Гърдите й се стегнаха, но Шугар Бет отказваше да даде воля на сълзите си. Нямаше да плаче заради поредния мъж. Грабна тавичката и закрачи из книжарницата, като от време на време похапваше от лазанята. Липсваше й Дилайла, липсваше й Гордън, липсваше й мъжът, когото бе решила да прогони от сърцето си. Когато най-сетне отново се захвана за работа, удоволствието от направеното бе изчезнало и към десет часа тя започна да гаси лампите. Когато се приближи към вратата, нещо от другата страна на улицата привлече вниманието й. Отначало й се стори, че е някаква игра на светлините от уличните лампи, но щом се вгледа по-внимателно, от устните й се изтръгна тих вик.

От прозореца на втория етаж над антикварния магазин „Съкровища от вчера“ се издигаше струйка дим.

[1] Изследване на околоплодната течност по време на бременността за вродени аномалии. — Бел.прев. ↑

17

„Нищо чудно, че като пораснем, се превръщаме в някакво подобие на злобни псета.“

Джорджет Хейър, „Старите сенки“

Шугар Бет се взираше в дима, излизащ от прозореца. Лампите светеха. Значи, Уини беше в апартамента. Спусна се към телефона и набра 911. Съобщи на диспечера адреса, затвори, замисли се за кратко, после грабна тежкия телбод от щанда, отключи вратата и прекоси улицата.

Димът продължаваше да се вие нагоре.

— Уини! — изкрещя тя към прозореца. — Уини, чуваш ли ме?

Никой не отговори. Шугар Бет се опита да огледа вътрешността през витрината, но разбра само, че нямаше дим на партера. Дръпна бравата, но вратата не се отвори. Отдръпна се и запрати в остъклената врата тежкия телбод. Стъклото се пръсна на хиляди кръгли парченца.

Когато влезе вътре, я лъхна леката миризма на дим.

— Уини! — Продължи към задното помещение. — Уини, горе ли си? — Тук миришеше още по-силно. Видя тясната дървена стълба, водеща към втория етаж. На нея можеше да бъде окачен надпис Смъртоносен капан. — Уини!

Отгоре отекна грохот, съпроводен с проклятия, съвършено нетипични за Уини.

— Обади се на пожарната!

— Направих го. Слез долу!

— Не!

Шугар Бет наостри слух, за да чуе сирената на пожарната, но още беше рано. Неохотно се хвана за перилото и започна да се изкачва. В тъмния коридор имаше три врати. Димът излизаше от средната. Шугар Бет се затича към нея.

— Уини.

— Тук съм.

Стаята беше дълга, с висок таван и старомодна — нещо като комбинация от кухня и гостна. Димът идваше откъм печката. Уини налагаше с кърпа за баня шкафа до печката. При все че Шугар Бет не виждаше пламъци, тутакси й стана ясно, че положението е извън контрол. Трябваше незабавно да изведе Уини навън.

— Пържих пиле и… — Уини се огледа през рамо и се закашля. — А ти какво правиш тук?

— Искаш да си тръгна ли?

— Все ми е едно.

— Май трябва да те оставя да изгориш.

— Тогава се махни.

— Не ме изкушавай.

Уини ахна, когато купчината книжни салфетки върху плота избухна в пламъци. Докато тя размахваше кърпата над тях, Шугар Бет грабна едно килимче от пода и заудря с него огнения език, плъзнал по стената към календара. Чу воя на сирените. Очите й смъдяха и й беше все по-трудно да диша.

— Това е глупаво. Пожарникарите пристигат. Да се махаме от тук, докато можем.

— Не и преди да дойдат. Не мога да позволя огънят да се разпространи на долния етаж.

Магазинът беше пълен с безценни антики и Шугар Бет почти я разбираше. Почти. Килимчето изплющя върху вратата на кухненския шкаф.

— Кажи: „Моля те, Шугар Бет. Остани и ми помогни, на мен, пълната тъпачка“.

— Кърпата!

Шугар Бет се обърна точно навреме, за да види как кухненската кърпа падна на пода, обхваната в пламъци. Тя ги задуши с малкото килимче и се закашля.

— Ще ми върнеш перлите на Диди или, кълна се, ще те заключа тук и ще си тръгна.

— Не ми пука.

Димът ставаше все по-гъст, а воят на сирените — идваше от все по-близо. Шугар Бет реши, че Уини твърде дълго си бе насилвала късмета. Захвърли килимчето на пода, пристъпи напред и с едно ловко движение стисна в сгъвката на лакътя си шията на Уини.

— Какво правиш?

— Прекратявам преговорите.

— Престани!

— Млъквай! Пожарната кола е вече почти тук — изсъска Шугар Бет и я затегли към вратата.

— Никъде не отивам!

При все че Шугар Бет беше по-висока, навярно Уини ежедневно бе тренирала във фитнеса, защото беше силна като вол и почти се изскубна от хватката й. Наложи се Шугар Бет да приложи един хитър номер, който бе научила от Сай Загурски, и я извлече в коридора.

— Ох! Боли! Извиваш ми ръката!

Шугар Бет я задърпа надолу по стълбите.

— Мирувай и няма да я счупя.

— Престани!

— Не се хаби напразно.

Почти бяха стигнали долу, когато тя направи грешката да охлаби хватката си. Уини тутакси се опита да хукне нагоре по стълбите, но се беше нагълтала с твърде много дим и рефлексите й бяха забавени. Затова Шугар Бет отново я приклещи.

— Престани да се държиш като идиотка!

— Пусни ме!

Не беше сигурна още колко дълго ще може да я удържи, ако първата пожарна кола не беше спряла точно в този момент пред магазина. Уини също я видя и най-после престана да се съпротивлява. През разбитата врата Шугар Бет видя как хора изскачат от колите си и си даде сметка, че пред магазина вече е успяла да се събере малка тълпа.

И в същия миг тя осъзна, че съдбата й поднася на тепсия идеален шанс. Честно казано, това беше възможност, от която не би се възползвал по-почтен човек. Например на Колин никога не би му минало през ума. Нито на Райън, да не говорим за Уини. Но пожарът не изглеждаше много голям, а и никой от тези надути превземки не притежаваше дарбата на Шугар Бет Кеъри ловко да се възползва и да се наслаждава на момента.

Пожарникарите изскочиха от камиона и хукнаха към счупената врата, но преди да я достигнат, Шугар Бет протегна крак и спъна Уини. Но тъй като по природа беше добра и състрадателна личност, се погрижи да я подхване, преди да се е проснала върху счупените стъкла.

— Държа я! — извика тя на двамата пожарникари, току-що нахлули в магазина. — Не мислех, че ще успея да я смъкна по стълбите, та тя тежи цял тон, но май добрият Господ Бог се смили над нас.

— Какво си мислиш…

Тя затъкна с длан устата на природената си сестра.

— Недей да говориш, скъпа, иначе пак ще се закашляш. — Махна на пожарникарите да продължат по стълбите. — Тя е добре. Аз ще я изведа навън.

Един от тях понечи да им се притече на помощ и тя свали дланта си от устата на Уини, която тутакси се разпеняви, заеквайки от гняв.

— Виждате ли? Тя диша. Но там горе е голяма бъркотия.

Мъжът се върна при колегите си и докато тежките им обувки трополяха покрай тях, Шугар Бет извлече Уини на тротоара. Доста трудна задача, тъй като Уини се дърпаше и фучеше като дива котка.

— Всичко ще се оправи, скъпа — обяви Шугар Бет достатъчно високо, за да я чуят малката групичка зяпачи. — По-скоро бих умряла, отколкото да те оставя да изгориш. Никаква героиня не съм, затова да не си посмяла отново да ми благодариш.

Парамедиците от „Бърза помощ“ се втурнаха напред и сграбчиха Уини, при това тъкмо навреме, защото тя бе започнала да хапе. Шугар Бет побърза да се отдръпне.

Към нея се спусна Дюлейн Кауи, който изглеждаше много по-добре в полицейска униформа, отколкото в отдавна отминалите ученически години, когато обичаше да си бърка в носа.

— Шугар Бет! Нима сама си изнесла Уини?

— Удивително е на какво е способен човек, когато е застрашен нечий живот — скромно отвърна тя.

Уини започна да спори с хората от „Бърза помощ“ и една жена, в която Шугар Бет разпозна по-възрастна и по-пълна версия на Лейвърн Ренке, й махна с ръка зад отцепващата полицейска лента.

— Хей, Шугар Бет, какво се е случило там?

— Здравей, Лейвърн. Тъкмо излизах от книжарницата и видях дима. Веднага дотичах, за да видя с какво мога да помогна. Храбрата Уини се опитваше сама да се бори с огъня. Радвам се, че бях наоколо, за да й помогна.

— И още как — съгласи се Лейвърн. — Изглежда, тя беше в безсъзнание, когато я изнасяше навън.

Уини я чу, надникна иззад парамедиците и метна кръвнишки поглед към Шугар Бет.

— Навярно само се е надишала с малко повече дим — побърза да уточни Шугар Бет.

Дюлейн погледна към втория етаж.

— Наистина е имала късмет, че си била тук.

— Всеки на мое място би направил същото.

Парамедиците още се суетяха около Уини, а димът от втория етаж постепенно започна да се разсейва. Заедно с останалите и Шугар Бет наблюдаваше ставащото. Не след дълго се появи един от пожарникарите и се насочи към Уини. Шугар Бет реши, че това е най-подходящият момент да изчезне от сцената, но тъкмо когато се запъти към колата си, едно светлокафяво беемве спря рязко зад пожарните коли, спирачките му изскърцаха пронизително и от него изскочи Райън. Беше бос, по джинси и сива тениска.

Изтича при Уини и я притисна до гърдите си. Тъй като бяха на около два метра от нея, Шугар Бет чу всяка дума.

— Добре ли си? — попита задъхано той.

— Да, аз… аз пържих пиле… Чарис се разболяла и… телефонът ме разсея. Олиото се бе сгорещило твърде много. Голяма глупост.

— Съжалявам — изрече Райън с такова чувство, че Шугар Бет заподозря, че има предвид нещо много повече от пожара.

Беше виждала много влюбени мъже и Райън отговаряше съвсем точно на това описание.

За няколко минути изгуби нишката на разговора, докато обясняваше на един от парамедиците, че не е пострадала. Когато най-накрая се отърва от него, видя как Райън отметна кичур от изцапаната със сажди буза на Уини и се взря в очите й.

— Това, което казах вчера… не го мислех наистина.

Уини кимна нерешително.

Един млад пожарникар, когото Шугар Бет не познаваше, пристъпи напред.

— Горе всичко е покрито със сажди и опушено, госпожо Галантайн, но можеше да е и по-зле. — Извърна се към Райън, посочи с палец Шугар Бет и добави: — Добре че тази госпожа се е притекла навреме на помощ. Извлякла е госпожа Галантайн надолу по стълбите. Съпругата ви е можела сериозно да пострада.

Уини временно бе забравила за Шугар Бет, но думите на пожарникаря я подсетиха и веждите й се смръщиха заплашително.

Райън рязко се извърна.

— Шугар Бет?

Уини отвори уста, готова да я обсипе с ругатни, но Райън отново притисна жена си към гърдите си.

— Мили боже, сигурна ли си, че си добре? — Дишаше задъхано. — Трябва да се прибереш с мен, Уини, нямаш друг избор.

Той не злорадстваше, не демонстрираше самодоволство, но Шугар Бет забеляза как Уини се сви. Изглеждаше много нещастна. Отстъпи леко назад и затъкна един кичур зад ухото си с изцапаните си пръсти.

— Не сега. Не, преди и двамата да сме сигурни.

— Аз съм сигурен — настоя Райън с дрезгав от емоциите глас. — Никога не съм бил по-сигурен за нещо.

— Радвам се за теб — кимна Уини, протегна ръка и го погали нежно по бузата. — Но нека изчакаме още малко.

Дори от мястото си Шугар Бет можеше да усети любовта на Уини към Райън, но самият Райън, изглежда, не беше толкова проницателен. Вместо да се успокои и като всеки нормален човек да й даде времето, от което тя се нуждаеше, той продължи да я притиска.

— Трябва да си дойдеш у дома. Не е нужно да ходиш никъде другаде.

Уини се скова и Шугар Бет неволно си помисли, че дори и най-умният мъж понякога може да бъде тъп като пън.

— Ще отседна в хотела — реши Уини.

— Днес Арън провежда там конференцията на членовете на Търговската палата, не помниш ли? Всички стаи са резервирани от седмици.

— Съвсем забравих — промърмори Уини и се озърна безпомощно. — Тогава… тогава ще измисля нещо друго.

— По-късно ще му мислиш. А сега искам да се прибереш у дома.

— Райън, моля те…

— Това е единственото разумно решение, което…

— Ако сега се прибера у дома, нещата помежду ни никога няма да се оправят! — извика тя.

— Между нас няма какво да се оправя — настоя той. — Вече не, всичко е наред.

— Но раните още не са зараснали — възрази му тя, този път малко по-спокойно. — И заради това не бива да избързваме.

Съпругът й обаче не желаеше да отстъпи.

— Тогава ела поне за тази нощ.

Уини приличаше на животно, уловено в капан. Същият импулс, който накара Шугар Бет да я спъне, сега я подтикна да направи нещо напълно различно, далеч не толкова забавно. Дори никак.

Искаше по-скоро да се махне от тук, но неочаквано чу собственият си глас да казва:

— Би могла да… — Млъкни, глупачке. — Знаеш ли, можеш да… — Задави се и се потупа по гърдите. — От дима е.

Нито дума повече. Нито една. Обърни се и си тръгни.

Нетърпеливите им лица я накараха да се почувства като дете, неволно намесило се в сериозните дела на възрастните. Притисна ръка към гърлото си.

— Би могла да… да пренощуваш при мен, Уини. Само за тази вечер. А може и утре, ако искаш, но… не повече, отколкото… не, по дяволите, можеш да останеш колкото искаш!

— При теб!? — засмя се Райън. — Добре го измисли, няма що! Спести си усилията. Уини няма да дойде при теб.

Колкото по-големи, толкова по-глупави.

— Добре — пророни Уини бавно, като насън. — Благодаря. Ще дойда.

Райън се опули глупаво, като треснат с тухла по главата.

— Полудя ли? Та това е Шугар Бет!

— Много добре зная коя е. — И после додаде с напълно сериозно изражение: — В края на краищата тя ми спаси живота.

Шугар Бет се постара да си придаде скромно изражение.

— О, няма защо да ми благодариш.

— Повярвай ми, аз най-добре мога да преценя — отвърна Уини сухо.

Райън се опули сащисано насреща им, все едно и двете си бяха изгубили ума.

— Нищо не разбирам.

— Можеш да дойдеш веднага щом приключиш тук — каза Шугар Бет на Уини. — Междувременно аз ще се прибера, за да скрия ножовете.

Час по-късно, след като провери дали Джиджи спи, Райън пресуши набързо едно чисто уиски и се обади на Колин, за да му разкаже какво се бе случило.

— Сигурен ли си, че и двете са в безопасност? — за трети път попита приятелят му.

— Ако говориш за пожара — да, но кой знае какво ще стане тази нощ. Ще отидеш ли да ги провериш? В момента съм толкова разстроен заради Уини, че не гарантирам за себе си какво ще направя, ако съм близо до нея.

— Забрави. Бих направил всичко за теб, но след като знам, че са в безопасност, не смятам да приближавам до онази къща. Ще трябва сами да изяснят отношенията си.

— Шугар Бет няма желание нищо да изяснява. Прави всичко това напук на мен. Решила е да попречи на Уини да се прибере у дома.

Колин искрено се съмняваше в това. В същото време кой можеше да знае какво се върти в главата й?

— Ти каза, че Шугар Бет е спасила Уини, нали?

— Поне така твърдят и двете. Бог ми е свидетел, че съм й благодарен, но… защо тъкмо тя? Всичко се обърка. В един момент напълно контролирам съдбата си, а в следващия нямам представа какво ми готви.

— Утре всичко ще изглежда по-добре, уверявам те.

— Ще ми се да го вярвам.

След като затвори, Колин дълго трябваше да си повтаря, че Шугар Бет е добре, за да не хукне към пристройката за карети. Присъствието му навярно ще я накара да се чувства, сякаш трябва да води битка на два фронта. Когато погледна през прозореца, забеляза мерцедеса на Уини, паркиран пред къщата. Извърна се и видя неоправеното легло. Искаше Шугар Бет да е там — гола, краката й омотани в чаршафите, да протяга ръце към него.

Сега, след като вече знаеше за Дилайла, всички парчета от мозайката си дойдоха по местата. Шугар Бет беше жена с твърди принципи и златно сърце, от онези, които едно време са карали мъжете да щурмуват замъци или са вдъхновявали някой принц да тропа на вратите им с кристална пантофка в ръка.

Кой можеше да допусне, че заклет реалист като него ще се поддаде на чара на Шугар Бет Кеъри? Но именно това се бе случило и сега трябваше да си изясни какво да предприеме по-нататък.

Шугар Бет беше напълно сигурна, че Уини няма да се върне у дома, за да си вземе вещите, затова се погрижи в малката спалня да има нова четка за зъби и чисти дрехи. Тази вечер не беше във форма да влиза в схватка със стария си враг, затова след ваната веднага си легна.

За съжаление, на сутринта нямаше как да избегне срещата. Малко след осем тя чу стъпките на Уини по стълбите. Шугар Бет затвори крана на мивката в кухнята и заговори, без да се обръща:

— Имам само „Фрути Пебълс“[1] и „Доритос“[2]. Какво предпочиташ?

— Ще си купя нещо на път за работата.

— Добър избор. — Шугар Бет погледна през рамо и изсумтя. Знаеше, че старата тениска на Сай с логото на „Матрицата“ и износеният й сив клин няма да стоят добре на Уини, но не си представяше, че нейната полусестра направо ще се изгуби в тях. — Хубав тоалет.

Уини, както винаги, предпочете да не се заяжда за дреболии и не се хвана на въдицата.

— Напълно ме устройва — отвърна тя сковано. Гордън се измъкна изпод масата, за да разгледа по-отблизо гостенката, оголи зъби срещу нея и се оттегли с достойнство в дневната. — Благодаря ти, че ми позволи да пренощувам тук.

— Това беше най-малкото, което можех да направя. След като ти спасих живота и всичко останало.

Това най-сетне извади Уини от равновесие.

— Можеше да се ударя много лошо, когато ме спъна.

— Който не рискува, не печели.

— Да, но в случая рискувах аз.

— Тъкмо затова беше толкова неустоимо.

— Винаги искаш да си в центъра на вниманието, нали?

— Да кажем, че просто се възползвам от възможностите.

— Както междувременно и от всички останали.

— Някой казвал ли ти е, че нямаш чувство за хумор?

— На този свят не всичко е шега и забавление.

— А кое за теб е шега и забавление? Или постоянно имаш вид, все едно дъвчеш киселици?

— Лимони. Изразът е „все едно си смукала лимони“.

— Е, ти най-добре знаеш. — В гостната Гордън се разлая. — Тихо! — Чак тогава осъзна, че кучето лае, защото някой тропа на вратата. Шугар Бет просъска нещо ядосано и отиде да отвори.

На прага стоеше Джиджи, в пуловер и джинси, които й бяха напълно по мярка. Въпреки отвратителната подстрижка изглеждаше много хубава.

— Карахте ли се?

— Здравей, хлапе.

Уини се изстреля от кухнята. Дъщеря й се спусна към нея и я прегърна непохватно. За миг Уини затвори очи и я задържа в прегръдките си. Когато най-сетне я пусна, Джиджи клекна, за да поздрави Гордън и да прикрие смущението си.

— Здравей, момче. Липсвах ли ти?

Гордън мигом се претърколи по гръб и й поднесе корема си. Докато тя го чешеше, кучето хвърли враждебен поглед към Уини. Джиджи огледа тоалета на майка си и сбърчи нос.

— Гадост.

— Дрехите не са мои. Станала си много рано за събота сутрин.

— Да речем, че имах лошо предчувствие. — Потупа за последен път Гордън и се изправи. — Татко ми разказа какво се е случило. Каза, че мога да дойда тук.

— Искаш ли пържени филийки с канела? — попита Шугар Бет и се върна в кухнята.

— С удоволствие.

Уини мигом се вкисна.

— А на мен предложи само доритос.

— Дявол да го вземе, изобщо не се сетих за пържени филийки.

Очите на Джиджи светнаха обнадеждено.

— Да не би да сте се сприятелили?

Шугар Бет се зае усърдно да разбива яйцата, предоставяйки на Уини честта да отговори.

— Не сме се сприятелили. Не.

Джиджи смръщи чело.

— Все още се мразите, така ли?

— Аз никого не мразя — отвърна майка Тереза и си наля чаша кафе.

Шугар Бет заглуши поредното си ехидно изсумтяване, като счупи още едно яйце.

— Ако имах сестра, никога не бих я мразила.

Джиджи седна на пода до вратата и Гордън се сгуши до нея.

— Ние не сме обикновени сестри — отвърна Уини и седна на един стол до масата.

— Но сте полусестри. Имате един и същи баща.

— Но не сме отраснали заедно.

— Ако разбера, че имам полусестра, дори да не сме отраснали заедно, щях да бъда много щастлива. Много е гадно да си единствено дете.

— Казвала си го поне хиляда пъти.

Джиджи стрелна с укорителен поглед майка си.

— Не разбирам защо я ненавиждаш толкова силно.

— Джиджи, това не е твоя работа.

Временното примирие между майка и дъщеря явно бе прекратено и в кухнята се възцари мълчание, нарушавано единствено от тихото доволно ръмжене на басета, на който надлежно разтриваха ушите. Шугар Бет потупа телта за разбиване на яйца в ръба на старата купа на Талула, истинска антика. Явно Джиджи беше решила да нарочи майка си за лошата, изкарвайки Шугар Бет пострадалата страна, което означаваше, че е време ситуацията да се изясни. Утеши се с мисълта, че го дължеше на Уини след номера с препъването, който й спретна миналата нощ. Добре де, ако беше честна, не само заради това.

— Истината, сладкишче, е, че аз доста се постарах да превърна живота на майка ти в ад.

Джиджи заряза ушите на Гордън и се вторачи недоумяващо в Шугар Бет.

— Какво си направила?

— Всичко, за което можех да се сетя. — Шугар Бет се зае да топи грижливо филия хляб в разбитата смес от мляко и яйца, за да не гледа нито сестра си, нито племенницата си. — Майка ти беше срамежлива и аз го използвах, за да я унижа в очите на останалите деца. Когато някой искаше да се сприятели с нея, аз все намирах начин да попреча. Подигравах й се зад гърба й. Веднъж дори намерих дневника й и го прочетох пред всички, които бяха наоколо.

— Не ти вярвам — възрази Джиджи. Не искаше да се отрече толкова бързо от своята наскоро открита леля. — Дори Кели Уилман не би направила това.

— Не те лъжа. — Шугар Бет намаза тигана с масло. Взе кърпата, избърса ръцете си и се обърна към Уини, която с непроницаемо лице въртеше в ръце чашата от кафето.

— А преди завършването на гимназията й причиних най-голямото зло, което съм вършила в живота си. Майка ти играеше в един спектакъл…

— Няма защо да разказваш това! — Уини скочи от стола си.

— Този позор е мой, а не твой — отвърна Шугар Бет.

За нейна чест, Уини повече не се намеси и седна отново на стола. Може би осъзна, както и Шугар Бет, че бе време старите призраци да излязат на бял свят.

— Тя цялата се беше изцапала с боя — заразказва Шугар Бет, — затова знаех, че след края на представлението ще отиде в съблекалнята, за да се измие. Изчаках да влезе под душа, тогава се промъкнах и скрих всичките й дрехи. Скрих и кърпите, за да няма с какво да се покрие.

Почти очакваше Уини отново да възрази, но тя просто стискаше чашата между дланите си и се взираше право напред.

— Това не е толкова лошо, колкото да прочетеш дневника й пред всички — заключи Джиджи.

— Още не съм свършила.

Джиджи придърпа главата на Гордън върху скута си, докато майка й седеше с каменно изражение.

— Бях заедно с няколко момчета — продължи леля й — и ги предизвиках да влезем заедно в женската съблекалня. Представих го като нещо много забавно. Те не знаеха, че майка ти е там, затова се съгласиха да дойдат с мен. — Завъртя кухненската кърпа между пръстите си. — Едно от момчетата беше баща ти.

Джиджи преглътна мъчително.

— Той видя ли я?

— Да — кимна Шугар Бет. — А тя беше безумно влюбена в него. Ако не беше това, нямаше да е толкова отвратително. Тя го харесваше толкова много, а беше унизена пред него.

— Защо си направила нещо толкова подло?

Шугар Бет погледна към Уини.

— Може би ти ще пожелаеш да й обясниш?

— Как мога да й обясня нещо, което никога не съм разбирала? — попита Уини сковано.

— Разбираше го и още как.

— Нямаше причина за това — отсече Уини. — Ти имаше всичко. Ти беше законната дъщеря. Имаше истинско семейство.

— И си била много популярна — присъедини се към майка си Джиджи. — Защо си й завиждала?

Уини знаеше, но нямаше намерение да го казва.

— Моят баща обичаше майка ти, но не обичаше мен — рече Шугар Бет. — Истината е, че той едва ме понасяше. Аз постоянно се кисках, имах лоши оценки и исках твърде много от него.

— Не ти вярвам — тръсна глава Джиджи. — Бащите обичат децата си, дори и когато им лазят по нервите.

— Не всички бащи са като твоя. Моят не ме е бил, не ме е наказвал. Просто не понасяше присъствието ми. Но обичаше да бъде с майка ти и заради това аз я мразех. — Шугар Бет се извърна към печката и включи котлона. Изведнъж осъзна, че раните от миналото още не бяха зараснали. — Винаги когато ги виждах заедно, той изглеждаше щастлив с нея, докато с мен беше съвсем друг — равнодушен и вечно сърдит. Не можех да накажа него, затова наказвах нея.

Джиджи преглътна с усилие, опитвайки се да проумее чутото.

— Тийнейджърите вечно правят разни глупости. Не разбирам защо му отдавате такова голямо значение.

— Права си — съгласи се Шугар Бет. — Не би трябвало.

Уини, както досега, не се намеси, а мълчаливо отпиваше от кафето си. Шугар Бет се зае с пържените филийки. Накрая Джиджи остави Гордън и стана.

— Ти ли си отмъкнала татко от мама в гимназията? — попита, смръщила вежди.

— Е, точно това не съм направила.

— Но той дълго време ти е бил гадже, нали?

— Докато не отидохме в колежа. Тогава го зарязах заради друг. Един тип, който не беше наполовина толкова хубав и добър, колкото баща ти. Но трябва да признаеш, че в крайна сметка съм ти направила услуга, защото ако не бях изневерила на Райън, той нямаше да се ожени за майка ти и ти нямаше да се родиш.

— Трябвало е да се оженят. Мама е била бременна.

Шугар Бет погледна към Уини, но тя седеше с отнесено изражение, сякаш беше някъде много далеч. Също както някога, докато бяха ученици.

— Никога няма да направя глупостта да забременея, без да съм омъжена — заяви Джиджи.

— Това е, защото няма да правиш секс, докато не навършиш трийсет — подметна Шугар Бет.

Ъгълчетата на устните на Уини се извиха в някакво подобие на усмивка, но Джиджи не разбра шегата.

— Възнамеряваш ли отново да й отмъкнеш татко?

— Не! — Уини удари толкова силно с ръка по масата, че чашата й подскочи. — Не, Джиджи, тя няма да направи това.

Леко успокоена, Джиджи се приближи до майка си.

Шугар Бет пусна една филийка в тигана.

— Слънчице, не бих могла да отмъкна баща ти от майка ти, дори и да се опитам. Той обича нея, а не мен.

Все още разтревожена, Джиджи вдигна поглед към майка си.

— Въпреки това не разбирам как си могла да й позволиш да ти причини толкова лоши неща. Защо не си се защитила?

— Защото бях нерешителна и страхлива — отвърна Уини. Изглеждаше изненадващо страховита в прекалено големите дрехи.

— Ти не си използвала силата си — рече Джиджи с новопридобитата си мъдрост и кимна разбиращо.

— Изобщо не знаех дали притежавам сила. Да я беше видяла тогава, Джи. Тя беше толкова красива, толкова самоуверена. Косата й беше идеална, дрехите й бяха идеални, гримът — винаги безупречен. И имаше онзи заразителен смях, който караше всички да се смеят с нея. Достатъчно бе да се появи и скуката мигом се изпаряваше. Когато влезеше в стаята, всички само нея гледаха.

— Тя и сега е такава — кимна Джиджи. — Хората все й обръщат внимание.

— Хей, ако не сте забелязали, още съм тук — обади се Шугар Бет. — И никой извън Париш не ме забелязва.

— Сериозно се съмнявам — поклати глава Уини. — Ти просто толкова си свикнала с това, че си престанала да го забелязваш.

Джиджи доби обичайното си инатливо изражение.

— Аз мисля, че трябва да се извиниш, Шугар Бет. А ти, мамо, трябва да й простиш, защото тя вече е съвсем различна.

— Не е толкова лесно — отвърна Шугар Бет, за да не изкара отново Уини злодейка в очите на дъщеря й. — Аз наистина съжалявам за стореното, но помежду ни лежи дългогодишна вражда.

Устните на Уини отново се извиха в лека усмивка.

— Грифин Кеъри наистина обичаше повече мен.

— Мамо! Това беше много гадно!

— Да, но е истина — настоя Уини. — А и аз също завиждах, защото Шугар Бет имаше Диди.

— Но ти си имала баба Сабрина.

— Повярвай ми, и дума не можеше да става за сравнение. Диди приличаше на кинозвезда. Беше красива и блестяща. И имаше изумителен смях. Двете с Шугар Бет бяха повече приятелки, отколкото майка и дъщеря. Ако Шугар Бет не беше с баща ти или с горгоните, беше заедно с Диди. Всички знаеха, че в събота сутринта не трябва да си определят срещи с Шугар Бет, защото двете с майка й винаги гледаха заедно анимационния сериал „Джоузи и Пусикетс“. Дори когато излизаха навън, постоянно си шепнеха някакви тайни. Ако минеш покрай „Френчманс Брайд“, често можеше да ги видиш да седят на верандата, да пият чай и да клюкарстват. А ние с баба ти Сабрина само си действахме една друга на нервите.

— Баба сега е много по-добра.

— С годините поомекна. Докато растях, в живота й имаше място само за един човек, и това беше баща ми.

Шугар Бет трепна, когато я чу да нарича Грифин така. В същото време разбираше, че Уини има това право.

— И какво смятате да правите? — попита Джиджи. — Ще продължите ли да се мразите както преди? Или смятате, че можете да станете приятелки, след като обсъдихте проблемите си?

— Едва ли — поклати глава Шугар Бет. — Или поне не, докато някой не върне нечии перли.

Джиджи погледна въпросително майка си.

— Перлите на Диди сега са мои — обясни Уини. — Трябваше да бъдат на Шугар Бет, но не са и аз няма да ги върна.

— Това е много подло.

— Толкова подло, колкото онова, което се случи в съблекалнята?

— Е, не чак толкова подло — призна Джиджи и насочи вниманието си към Шугар Бет. Приличаше на миниатюрен държавен секретар, опитващ се да сключи мирен договор между две воюващи нации. — Мисля, че мама трябва да задържи перлите за всичко, което си й причинила, нищо че изглежда много тъпо с тях.

— Изобщо не изглеждам тъпо! — възмути се Уини. — Затова постоянно ги нося.

— Шугар Бет, трябва да си доволна, че мама ги е запазила. И ти щеше да изглеждаш тъпо с тях.

— Не в това е въпросът — каза Шугар Бет. — Въпросът е… О, няма значение. Зная накъде води всичко това, Джиджи, но не си хаби силите и думите. Двете с майка ти никога няма да се почувстваме като сестри, колкото и да настояваш. Най-многото, на което можем да се надяваме, е взаимна учтивост.

— Предполагам. Но, Шугар Бет, някога мислила ли си… — Джиджи докосна майка си по рамото. — Ние с мама сме единствените на този свят, в чиито вени тече същата кръв като твоята.

Шугар Бет усети старата позната буца в гърлото си, но се постара да я преглътне.

— Е, такъв е животът, хлапе.

— Може ли да заведа Гордън при татко? — изведнъж попита Джиджи.

— Нищо няма да се получи, като ни оставиш насаме — изтъкна Шугар Бет.

— Просто искам да запозная татко с Гордън.

— Ами пържената филийка?

— Ще я взема с мен.

Тя грабна една филийка от чинията, извика Гордън и след миг двамата изчезнаха.

Уини стана и отиде да вземе каната с кафе.

— Знаех, че ревнуваш от мен. Предполагам, че просто не съм осъзнавала колко силно.

— Не е нужно да изглеждаш толкова доволна.

— Животът не ти поднася често такива щастливи мигове. Наслаждавам им се. — Усмихна се, сложи една пържена филийка в чинията си и я огледа критично. — Трябваше да има канела.

— Разсеях се и съм забравила да сложа, защото бях твърде заета да се покривам с позор пред дъщеря ти.

Уини поля малко сироп върху пържената филийка и взе нож и вилица.

— Бих искала да остана тук още няколко нощи, ако нямаш нищо против — рече накрая.

— Рано или късно, ще ти се наложи да се обясниш с него.

— Предпочитам да е по-късно — заяви Уини и лапна парченце от филийката. — Какво става между теб и Колин?

— Просто си играя с него.

Уини се засмя и остави чинията.

— Ти си луда по него.

— Ти го каза.

Уини се насочи към дневната и взе чантата си.

— Много ще се забавлявам, когато той те зареже.

— Нима? Е, ще поживеем и ще видим.

Уини се подсмихна и демонстративно затръшна вратата зад гърба си.

Шугар Бет се пресегна за кленовия сироп.

— Все пак е хубаво да сложим край на старата вражда!

[1] Зърнена закуска с парченца шоколад. — Бел.прев. ↑

[2] Мексикански чипс. — Бел.прев. ↑

18

„Тя винаги е била толкова дива и неуправляема, изхлипа мадам.“

Джорджет Хейър, „Старите сенки“

През целия ден Шугар Бет наблюдаваше „Съкровища от вчера“. Въпреки табелата „Затворено“, поставена върху закованата с дъски врата, вътре кипеше трескава дейност. Райън и Джиджи се появиха около девет и половина. По-късно се отбиха и горгоните. Малко след обяд пристигна товарен камион и Райън, в джинси и карирана памучна риза, остана за малко на тротоара, разговаряйки с работниците, преди да влязат в магазина. Сетне Джиджи се измъкна и се върна с пица. Семейството на Уини явно се бе сплотило пред лицето на неприятностите. Може би най-сетне всичко бе наред в страната на Галантайн.

Което означаваше, че тази вечер Уини нямаше да се върне в пристройката за карети. Не че Шугар Бет я очакваше с нетърпение. При все това в сутрешната им словесна престрелка имаше нещо ободряващо, почти привлекателно.

Мислите й бяха прекъснати от слаба жена с квадратна челюст, която се приближи към касата.

— Помниш ли ме, Шугар Бет? Аз съм Панзи Тимс, по-голямата сестра на Корин.

— Да, разбира се, че те помня, Панзи. Как си?

— Оправям се след възпаление на синусите — оплака се Панзи, наведе се по-близо и додаде заговорнически: — Всички в града говорят за миналата вечер. Представям си какво щеше да се случи с Уини, ако не я беше измъкнала навън. Тя е много необикновена личност. Париш нямаше да е същият без нея. Искам само да ти кажа колко много сме ти благодарни.

Шугар Бет се размърда смутено. Панзи беше поне двайсетият човек, който днес се отби в книжарницата, за да й благодари. Защо Уини не беше разобличила лъжата й?

— Всъщност, Панзи, цялата история е малко преувеличена. Аз не съм изнесла Уини навън. Аз…

— О, я стига. Ти си героиня.

До касата, като злобен елф, изникна Джуъл.

— Това е вярно, Шугар Бет. Дори чух, че се говори, че искат да те предложат за наградата на кмета „Заслужил гражданин“.

Шугар Бет метна кръвнишки поглед към работодателката си, която знаеше истината. Когато тази сутрин дойде на работа, тя й разказа точно какво се беше случило, но Джуъл само се засмя. След като Панзи си тръгна, Шугар Бет отиде да потърси Джуъл и я намери в секцията за самообслужване.

— Цялата тази история беше замислена като шега. Направих го, за да се забавлявам и да подразня Уини. Но тя нарочно не казва истината на хората, защото знае, че очаквам да направи точно това.

Джуъл се изхили.

— Кълна се, Шугар Бет, че назначението ти тук беше най-умното нещо, което съм правила. И не само защото присъствието ти е толкова забавно, но и защото бизнесът процъфтява както никога досега. Имаш страхотен успех.

— Основан изцяло на измама.

— Няма значение — махна с ръка Джуъл, но изведнъж вниманието й бе привлечено от орязаното пространство на секцията за поетите. Усмивката й помръкна и челото й се смръщи застрашително. — Къде е Лангстън Хюс[1]? Той е…

— Мъртъв — сопна се Шугар Бет. — Нуждаех се от повече място за детската секция.

— Е, Ники Джовани[2] не е мъртва. — Джуъл размаха палец към рафта. — И ще умра от срам, ако влезе в книжарницата.

— Съмнявам се, че Париш, Мисисипи, е мечтаната дестинация за Ники. Освен това не е нужно да имаме по три екземпляра от всичко, което е написала.

— Постанови бялото момиче.

Джуъл не спря да мърмори чак до късно следобед, когато разбра, че Шугар Бет е продала всички бройки от новата книга от поредицата за „Зайчето Дафни“, както и половината от предишните книги от поредицата.

— Е, добре — рече неохотно Джуъл. — Ще оставя всичко както си е. Но само ако ти хрумне да докоснеш Гуендолин Брукс[3] и ти ще си мъртва.

Когато наближи време да затварят, Шугар Бет осъзна, че все още чака позвъняването на Колин. Вече би трябвало да е чул за пожара. Нима не се притесняваше поне малко? Очевидно не.

— Каня те на вечеря в „Лейкхаус“ — заяви Джуъл. — Аз черпя.

— Приемам, но за да няма недоразумения, те предупреждавам, че не лягам на първата среща.

— Не се ласкай. Този път търся само сестринско рамо.

— Е, можеше поне да ми дадеш шанс.

— На някои неща не им е писано да се сбъднат.

След като се настаниха в „Лейкхаус“ и поръчаха, разговорът им се прехвърли на по-сериозни теми. Разговаряха за любимите си книги, старите мечти и новите прозрения. Шугар Бет избегна ловко всичките въпроси на Джуъл за Колин, но й разказа малко за сутрешната словесна разгрявка с Уини.

Когато свърши, Джуъл я погледна съчувствено.

— Разстроена си, защото тя няма да остане по-дълго при теб.

— Не точно.

— Съвсем точно.

Вярно беше, призна си Шугар Бет по-късно, докато караше към пристройката за карети и паркираше на пустата алея. Надяваше се, кой знае защо, че срещата с Уини можеше да е началото на нова… каквато и да е там.

Гордън не я събори, бързайки да изскочи навън, което означаваше, че Колин скоро го е извеждал. С мъка устоя на изкушението да го използва като предлог да потропа на вратата му и да му направи скандал. Обожаваше препирните им. Свободата в отношенията им. Не се страхуваше, че ще я зашлевят или ще я метнат в другия край на стаята. Нито че ще е причината за инфаркт. Когато бяха заедно, Шугар Бет отново се чувстваше жива. Старата песен на нов глас, нали така? Да се чувства жива само когато вижда отражението си в очите на мъж? Никога повече! Вече беше по-умна, при все че мъдростта не бе прогонила самотата.

Всичко грешно в живота й я обгърна като сива мъгла. Беше се уморила да държи главата си изправена, когато искаше единствено да се зарови под завивките. Беше се уморила да се преструва, че не й пука за мнението на другите, от ненаситната жажда, която отново и отново я тласкаше към любовта. Знаеше само един начин как да притъпи болката. Да се напие.

Запъти се към кухнята, надявайки се шоколадът да се окаже достоен заместител на алкохола.

Райън изруга тихо, като видя самотното волво на Шугар Бет, паркирано на алеята пред пристройката за карети. Уини не беше тук. Носеше й лалета. Трябваше да признае, че десет вечерта е малко късен час за романтична визита, но Испанският клуб, в който членуваше Джиджи, устройваше пикник в „Каса Пепе“ и се наложи да бъде шофьор за нея и приятелките й.

Взираше се в бронята на волвото и се опитваше да разхлаби схванатите мускули на гърба си, но безуспешно. Смяташе, че Уини може би му е простила за грозната сцена в магазина й, но явно се бе излъгал. Само защото не прояви открита враждебност, докато днес й помагаше да разчисти бъркотията след пожара, не означаваше, че е забравила и простила. Всеки път, когато се опиташе да остане насаме с нея, тя ловко го избягваше и безапелационно му отказа, когато я помоли да се прибере у дома.

Докато разговаряше с другите, усмивката не слизаше от лицето й, смя се, когато Джиджи пробваше стари шапки, бъбреше с работниците, които разчистваха горния етаж, шегуваше се с приятелките си горгоните. А на него му се усмихна само веднъж и устата му тутакси пресъхна. До днес не беше обръщал особено внимание как се усмихва Уини. Сега знаеше, че първо извива леко ъгълчетата на устните си и усмивката постепенно изгряваше върху лицето й.

Тя не му благодари за днешната помощ, нито веднъж не се засуети около него. Предишната Уини щеше да го убеждава да не се главоболи с чистенето. Той, естествено, щеше да настоява, а тя щеше да го отрупва с вниманието си, да го кара да си почине, да му донесе кафе, да го пита дали иска нещо за ядене и обикновено грижите й щяха дяволски да го дразнят. Но новата Уини изобщо не беше толкова мила и услужлива. Вместо това тя бе уверена в себе си, хладнокръвна, малко безчувствена, но толкова съблазнителна, че не можеше да мисли за нищо друго, освен как да я тръшне на леглото и да я люби до самозабрава.

Райън осъзна, че днес за пръв път бе останал за толкова дълго в магазина. Макар да знаеше колко много обича съпругата му антики, тайничко смяташе, че магазинът е нещо като разтуха за една богата жена. Но днес, докато я наблюдаваше как държи предметите и разказва на Джиджи историята им, си даде сметка колко разбира тя от работата си и се почувства засрамен.

Остави лалетата на седалката и слезе от колата. Не можеше да си представи нищо по-странно от това, да пита Шугар Бет дали знае къде е природената й сестра, но за нищо на света не искаше да се обажда на горгоните. Отново се зачуди какво ли се бе случило тази сутрин между Шугар Бет и Уини. Джиджи знаеше, но когато се опита да измъкне някакви подробности от нея, дъщеря му отговаряше уклончиво.

След кратък размисъл се върна при колата и взе лалетата. Може би цветята щяха малко да умилостивят Уини. Явно трябваше да започне да ухажва съпругата си и за негова изненада идеята му се понрави. Винаги бе обичал предизвикателствата. Просто не очакваше, че тя може да представлява такова.

Шугар Бет му отвори вратата. Беше боса, с мъжка тениска, стигаща до средата на бедрата. Безкрайни крака, разрошена руса коса и нацупени устни — съвършената кралица на бала на випускниците в целия си блясък. Тя все още беше най-неотразимата и съблазнителна жена, която някога бе познавал, но в момента изпитваше единствено съжаление за изминалите четиринайсет години, пропилени в мечти по нея, вместо да ги посвети на съпругата си.

Тя грабна лалетата от ръката му.

— Pour moi?[4] Колко мило.

— Те са за Уини и да не си посмяла да й кажеш, че съм ги донесъл на теб. Говоря сериозно, Шугар Бет. Без обичайните шеги и игрички. И без това достатъчно навреди на брака ми.

— Охо, някой отново се опитва да прехвърля вината на чужд гръб.

Тя беше права.

Някогашната му любима сключи пръсти около китката му и го повлече към дневната. Гледаше го с такова въжделение, сякаш беше кутия с шоколадови бонбони.

— Ти, приятелче, си точно това, което ми предписа лекарят. Имам нужда да се поразсея.

— Намери си някой друг за целта.

Той се извърна, за да си тръгне, но тя пристъпи пред него и притисна гръб към вратата, препречвайки му пътя.

— Моля те, Райън — измърка изкусителката и космите по ръцете му настръхнаха. — Водя битка с демона на рома. Остани за малко.

— Пияна ли си?

— Трезва съм като морковче… ако не броиш повишената ми кръвна захар. Но се боя, че без теб няма да остана за дълго в това състояние.

— Виж, Шугар Бет, аз искам само да се видя с Уини.

— А аз искам само да забравя колко много се нуждая от едно питие.

— Ами изпий едно.

— За съжаление, едно никога не е достатъчно и докато се усетя, вече танцувам върху бара по бельо.

— Тук няма бар, така че на твое място не бих се тревожил.

Тя го прегърна през кръста. Той се отдръпна, ала тя го държеше здраво.

— Тогава, искаш ли да ти покажа бельото си, без всякакво пиене?

Тя се притисна към него и уханието й го облъхна. Райън я хвана за раменете и попита с леко треперещ глас:

— Какво се опитваш да направиш?

— Просто имам нужда от малко ласки и утеха. Месецът беше много гаден. Както и цялата година. — Шугар Бет отпусна глава на гърдите му и плъзна босия си крак по вътрешната страна на прасеца му. — Помниш ли как беше някога, Райън? Аз и ти. Помниш ли как не можехме да се наситим един на друг?

Изведнъж му стана трудно да диша.

— Това беше отдавна.

Тя се взря в него със сребристосивите очи на жена му.

— Не ме отблъсквай, моля те.

Райън бе мечтал за този миг — как Шугар Бет се хвърля на врата му, умолява го да се върне при нея.

— Ако искаш, няма да кажа на никого — прошепна тя. — Само тази вечер. Какво лошо има в това?

Той беше възбуден до крайност. И кой мъж на негово място не би бил, когато такава жена се притиска гальовно към тялото му? Възбуден. Но не изкушен. Нито за миг.

Сграбчи я за раменете и решително я отблъсна от себе си.

— Какво лошо има в това ли? Работата е там, че аз обичам жена си.

— Виж ти, колко сме благородни.

— Благородството няма нищо общо. Тя е всичко за мен и никога няма да я предам.

— Тогава се пръждосвай от тук.

За миг му дожаля за нея, изпита желание да й обясни, че тя е прекалено стара за подобни игри. Но той не беше от хората, които раздават съвети, затова само кимна рязко и си тръгна.

Докато слизаше по предните стълби, мартенският вятър рошеше косата му. Когато стигна долу, Райън пое дълбоко дъх, отметна глава назад и се взря в небето през клоните на дърветата. Може би беше само игра на въображението му, но не помнеше кога за последен път е виждал толкова ярки, толкова големи звезди. Усмихна се.

Вътре, в пристройката за карети Шугар Бет бръкна с настървение в полупразното пакетче с бисквити „Орео“, което беше оставила на дивана. Докато дъвчеше, Гордън изтопурка надолу по стълбите, последван от Колин и Уини.

— Това беше ли необходимо? — попита Колин с потръпващи от отвращение ноздри.

— Попитай нея.

Шугар Бет кимна към Уини и лапна още една бисквита. Уини се взираше във вратата с объркано изражение.

— Ти го разстрои.

— Да не говорим какво причини на мен. — Колин размаха възмутено пръст пред лицето й. — Ти си луда. Някой трябва да те заключи. По дяволите, аз ще те заключа.

Шугар Бет не му обърна внимание и насочи яростта си към Уини.

— Това е всичко! — възкликна тя, все още дъвчейки бисквитата. — Тазвечерната малка унизителна сценка поставя печата „Платено“ върху всички дългове, които имам към теб. Този мъж те обича. Не дава и пукната пара за мен. А що се отнася до мен, ние с теб сме квит. Ако ти не смяташ така, не ми пука. Ясно ли е?

Уини кимна разсеяно.

Тя се бе появила десет минути преди Райън, съпровождана от Колин. Заяви на Шугар Бет, че прозорецът в спалнята й заяждал и помолила Колин да го оправи. Шугар Бет изобщо не й повярва. Явно Уини беше довела Колин с някаква задна мисъл. Очевидно двамата бяха похапнали пица в кухнята на „Френчманс Брайд“, наслаждавайки се на компанията си. Каква сгряваща сърцето гледка!

— Ти се държа като пълна безсрамница — продължи Уини, все още приковала поглед във вратата. — Направо му се нахвърли.

— Обвих се около него като змия. И повярвай ми, той го забеляза.

— Хмм…

Шугар Бет очакваше Уини да грабне чантата си и да хукне след Райън. Вместо това тази откачалка взе вазата с белите лалета и с унесена усмивка и замечтано изражение се понесе към горния етаж.

Шугар Бет поклати глава, когато тя се скри от погледа им.

— Тази жена доста на сериозно е решила да се прави на недостъпна.

— Да отидем в кухнята — предложи Колин. — Ще ти сваря чаша горещ шоколад.

— На този свят няма достатъчно шоколад, който да ме задоволи тази вечер — промърмори тя, но го последва.

— Наистина ли толкова отчаяно се нуждаеш от питие?

Тя се замисли, докато той отваряше хладилника.

— Не. Само съм уморена. И раздразнена.

— Благородството е гадна работа. — Колин подуши подозрително млякото, преди да го излее в малка тенджерка, после извади от шкафа кутия с какао, останало кой знае откога. — Действително ли си била алкохоличка, или както обикновено, преувеличаваш?

— Да кажем, че бях склонна да прекалявам с алкохола. В деня, в който си поръчах първата чаша само със сода, започнах да се уважавам малко повече.

— Преди колко време беше това?

— Точно преди да срещна Емът. Дотогава пиенето бе начин да се справям с трудностите.

— А сега го правиш с помощта на захарта.

— И на мазнината. Не забравяй мазнината.

Той намали силата на пламъка на газовия котлон и се обърна към нея. Ленивият поглед на нефритените му очи я накара да настръхне.

— Носиш ли нещо под тази тениска?

— Разбира се.

Колин повдигна въпросително вежди.

Шугар Бет си заповяда да си държи езика зад зъбите и да не се прави на много остроумна, но дяволчето я дърпаше за опашката.

— Само бяла гардения на Талула.

Би трябвало да не забравя колко опасно е да си играеш с майстор. Устните на Колин се извиха в лека усмивка и погледът му продължи да се плъзга по тялото й, по-лениво от всякога, изпращайки до всяка клетка разтърсващи импулси. Той явно се наслаждаваше на играта, но тъй като Шугар Бет не желаеше да се включва в нея, нарочно се извърна, сякаш търсеше чашите и захарницата. Не беше напълно искрена с него. Освен бяла гардения носеше сини бикини с хлабав ластик.

Вниманието на Колин беше раздвоено между тенджерката с млякото и краката й. Тишината в кухнята продължаваше и напрежението растеше, но изглежда, това ни най-малко не го притесняваше. Защо той просто не си отидеше? Макар да знаеше, че Уини е горе, Шугар Бет не се чувстваше в безопасност и когато той наля шоколада в чашите, тя едва се удържаше в кожата си. И почти изскочи от нея, когато накрая Колин заговори.

— Всички в града говорят как миналата нощ си спасила Уини.

— По-точно я спънах, когато тя стигна до вратата и след това я извлякох навън, за да си помислят всички, че съм я спасила.

Той се усмихна и вдигна тост с чашата си.

— Браво!

— Изглежда, твърде дълго си прекарал в компанията ми.

— Интересното е, че Уини изобщо не го спомена.

— Защото е твърде хитра. Трупа улики против мен, за да има по-силно оръжие.

— Е, това обяснява всичко. — Той извади мобилния от джоба си. Тя се намръщи, когато Колин набра номера. Той зачака, заслушан в телефонния звън. Шугар Бет чу приглушеното включване на телефонен секретар. — Райън, Колин се обажда. Тази нощ Уини ще остане у Шугар Бет, но остави колата си пред дома ми. Утре ще поговорим.

Когато затвори, Шугар Бет се намръщи насреща му.

— Ще му кажеш, че съм му устроила номер, нали?

— Изкушавам се, но ще оставя на Уини да му каже.

Погледът му отново се плъзна по краката й.

— Престани!

— Сериозно си решила да скъсаш с мен, така ли?

— Напълно — увери го тя, доловила лекото потрепване в гласа си.

Той пристъпи към нея.

— Надявам се, се подразбира, че не смятам да се опитвам да те накарам да промениш решението си. — Направи още една крачка. — Британски правила за честна игра и така нататък.

— Колин…

— Разбира се, вече съм американец. — Дланите му се спуснаха по ръцете й, оставяйки след себе си гореща, чувствена диря. — А ние, янките, сме много агресивни.

— О, Колин…

Не успя да каже нищо повече, защото той отново я целуваше, а тя му отвръщаше, поемаше езика му и отдаваше своя. Той разтвори бедрата й с коляно, а ръцете му обхванаха дупето й.

— Господи, Шугар Бет — промърмори, а дъхът му опари устните й, — толкова си сладка.

Топлината на ръцете му проникна през бикините й. Прималя й от обзелия я копнеж по него. Отново тази предателска слабост. Повече не можеше да издържа.

— Не. — Отблъсна го решително. — Няма да позволя да ме превърнеш в сексуално предизвикателство. Говоря сериозно, Колин. Аз не съм препятствие, което трябва да преодолееш, за да докажеш собствената си мощ и ловкост.

Клепачите му се притвориха леко, а устните, които допреди миг бяха толкова меки, се втвърдиха.

— Това ли мислиш за мен?

Тя разтри ръката си, прокара пръсти през косата и поклати бавно глава.

— Не. Ти си агресивен, но не си хищник. Не би искал да ми причиниш болка.

— Точно така. Защо да си правя труда, когато ти сама се справяш чудесно със задачата. Остава да се надявам, че когато се видим утре сутринта, ще си в по-добро настроение.

— Утре сутринта?

— Обещах да ти помогна да претърсим отново старата гара и пристройката за карети. Сигурно не си забравила? Да кажем, около десет?

Да прекара сутринта с него, не беше добра идея, но се нуждаеше от помощта му. Но независимо какво си беше наумил, тя нямаше да му позволи да я омаломощава с целувките си.

— Добре — кимна тя. — В десет.

Обикновено Джиджи не обичаше много да ходи на църква. Понякога проповедите й харесваха — пастор Мейфеър беше готин, а занятията в неделното училище днес дори бяха интересни — но не беше побъркана на тема Библия, в която според нея имаше толкова много потискащи места, че трябваше да бъдат забранени за деца заради насилията. Обаче тази сутрин нямаше нищо против Йоан Кръстителя, на когото му отрязали главата заради приумицата на една царска дъщеря, защото точно преди началото на службата майка й се настани на пейката до нея.

На Джиджи й се искаше да измисли начин да си сменят местата, така че майка й да седне в средата на пейката, до баща й. Все пак те се спогледаха и се усмихнаха един на друг, макар Джиджи да не беше сигурна дали усмивките им бяха искрени, или само от вежливост и заради детето. Пасторът започна проповедта си и на нея й се прииска да се облегне на майчиното рамо и да затвори очи, както правеше в детството си.

За да зарадва майка си, днес дори беше облякла една скучна пола от „Блумингдейл“ и блузка. Още не беше решила какво ще облича в училище през следващата седмица, но вече се замисляше дали да не се откаже от готическите дрехи. Вчера Шугар Бет й каза, че за осмокласничка изглежда идеално, но съдейки по тона й, явно смяташе, че Джиджи просто копира околните, вместо да търси свой собствен стил.

Снощи Джиджи вечеря заедно с Гуен и Джени в испанския клуб, но родителите й бяха толкова погълнати от собствените си проблеми, че дори не я попитаха как е минало. Като цяло тя беше доволна, че престанаха да си пъхат носовете в работите й, но нямаше да е зле от време на време да проявяват поне малко интерес. Особено майка й. Момичето започваше да разбира, че може би майка й не е толкова идеална, както бе смятала досега. И всичко, което бе понесла в гимназията, е било много по-ужасно от преживяното от Джиджи.

След службата родителите й останаха, за да поговорят с приятелите си, макар че помежду си не размениха повече от една-две думи. Когато най-сетне се запътиха към паркинга, Джиджи нарочно изостана.

— Благодаря ти за лалетата — чу тя майка й да казва.

Баща й бе подарил цветя на майка й?

— Когато ги видях, си помислих за теб — призна той.

Само така, татко.

— Наистина ли? Защо?

Ох! Сега ще каже нещо тъпо.

— Защото са красиви. Като теб.

Идеше й да повърне. Направо тук, на паркинга.

Но майка й явно не беше толкова придирчива и дори сякаш се изчерви. Баща й побърза да се възползва от благосклонното й отношение и мина в настъпление.

— Искаш ли да вечеряме в „Париш Ин“? Да кажем, около седем? Освен ако нямаш други планове?

Джиджи затаи дъх.

Майка й не отговори веднага.

— Би било чудесно.

Да!

— Ще бъдем само двамата, става ли? Джиджи има да предава реферат.

Само че чак след две седмици.

— О? Да. Добре.

— Ако искаш да бъдем тримата… тя може би ще се съгласи да поработи следобед върху реферата.

Джиджи се помоли майка й да не направи някоя глупост.

— Не, няма нужда.

Само така, мамо!

Баща й задържа отворена вратата на мерцедеса и майка й се плъзна вътре. На Джиджи й се искаше тя да се прибере с тях у дома, но баща й не се опита да я убеждава. Той само се усмихна, затвори вратата и й махна.

Докато се прибираха с неговата кола, Джиджи обмисляше това, което се бе случило, и колкото повече мислеше, толкова повече се тревожеше. Накрая изключи радиото.

— Попитай я за магазина.

— Какво?

— Когато се срещнете довечера, я попитай за магазина. Тя обича да говори за него. Но не за това, каква печалба носи. Попитай я как решава какво да изложи на витрината и откъде знае какво точно да купи. Нещо от този род. Покажи й, че проявяваш интерес.

— Добре — отвърна той замислено.

— И каквото и да е облякла, не я питай дали е нещо ново. Винаги го правиш. Например тя е с рокля, която е носила милион пъти, а ти я питаш дали е нова.

— Никога не го правя.

— Постоянно го правиш.

— Нещо друго? — попита Райън със саркастична нотка в гласа.

— Тя обича да говори за книги. И отново й кажи, че е красива. Наистина й харесва. Може би не е зле да споменеш, че има хубави зъби.

— Това се казва за кон, а не за жена.

— На мен ще ми стане много готино, ако някое момче ми направи такъв комплимент.

— Добре. Ще й направя комплимент за зъбите. Това ли е всичко?

— Не я питай за Шугар Бет, татко. Двете още не са се сдобрили.

— Повярвай ми, няма да го направя.

Джиджи знаеше, че той изгаря от любопитство да разбере какво се бе случило вчера сутринта, и си мислеше дали да не му каже, че знае за онази случка в гимназията, но я беше срам.

Тъкмо завиваха по Мокингбърд Лейн, когато се разминаха с лексуса на Колин. Джиджи помаха.

— Виж, Шугар Бет отива някъде с Колин.

— Господ да се смили над душата му.

[1] Афроамерикански поет (1902–1967). — Бел.прев. ↑

[2] Афроамериканска писателка и преподавателка (1943). — Бел.прев. ↑

[3] Афроамериканска писателка, носителка на „Пулицър“ (1917–2000). — Бел.прев. ↑

[4] За мен? (фр.) — Бел.прев. ↑

19

„— Ричард, иде ми да те ударя! — заяви тя.

Усмивката му стана по-широка, разкривайки идеално бели зъби.

— Не мисля, че си способна на подобно нещо, скъпа моя.“

Джорджет Хейър, „Коринтянинът“

Шугар Бет приличаше на момиче от реклама на диетична пепси-кола в един от онези телевизионни клипове, които се снимаха на бензиностанция сред пустинята. Докато вървеше бавно към колата му в тесни джинси, къса блузка над пъпа и каубойска шапка, невероятните й бедра се извиваха с котешка чувственост — истински каприз на генетиката в образа на жена, твърде висока, твърде слаба, твърде дългокрака. Правата й руса коса се полюшваше свободно до раменете. Ръцете й описваха грациозни дъги от двете страни на тялото, от пръстите й висеше джинсовото яке. Много преди да стигнат до старата гара, Колин бе започнал да се поти.

— Нещо си мълчалив тази сутрин.

— Нямам какво да кажа.

Той спря колата, слезе и закрачи по изронения асфалт към вратата, където — тъй като ключовете бяха у нея — трябваше да чака и наблюдава как цялата процедура се повтаря отначало. Безгрижната грациозна походка, лекото поклащане на бедрата. Късата блузка се повдигаше с всяка крачка; коланът на джинсите се свличаше надолу, позволявайки от време на време да зърне пъпа й. Когато Шугар Бет отключи вратата, Колин вече се гърчеше в опустошително желание.

— Чакай, аз ще го направя!

— Господи, какво ти става?

И тъй като всеки отговор, който му идваше на ума, беше твърде неприличен, той пренебрегна въпроса й. Тикна в ръцете й чифт брезентови ръкавици и посочи към дъното на гарата.

— Ще търсим систематично, като започнем отзад.

— Както кажеш.

Когато пристигна в Париш, Шугар Бет изглеждаше измъчена и помръкнала, но оттогава се бе променила. Сега лицето й сияеше от здраве, косите й блестяха. Искаше му се да вярва, че неговите ласки са я съживили, че той я е изпълнил с вълшебен еликсир, който й бе възвърнал младостта и красотата. И сякаш я чу да изсумтява презрително само при мисълта за това: Колко много обичат мъжете да се самозалъгват!

— Цял ден ли възнамерявате да стърчите тук, ваша светлост, или ще ми помогнете да преместя този кашон?

— По дяволите, Шугар Бет, опитвам се да се съсредоточа.

— Върху какво? От пет минути само зяпаш стената. Или върви да си го изкараш на онзи кучи син, който те е ядосал, или ела тук и ми помогни.

— Прекалено ругаеш.

— „Кучи син“ не е ругатня, а метафора.

През цялата сутрин Колин бе вкиснат и мрачен, но тъй като разбираше от сгради и строителство, Шугар Бет се стараеше да не го дразни. Нуждаеше се от него да й помогне да намери това, което до този момент й се изплъзваше. Ако и днес се върнеха с празни ръце, сарказмът му поне щеше да й помогне да преглътне разочарованието.

— Това място не е толкова окаяно, както изглежда. — Той бутна кашона настрани. — Нуждае се от нов покрив и канализация, но като цяло сградата е здрава. Талула беше права. Някой трябва да я ремонтира.

— Не ме гледай. Аз дори не мога да си позволя поправката на калника на колата ми.

— Защо не поговориш с Уини за гарата? Градският съвет по благоустройство може поне да обсъди този въпрос.

— Аз съм последният човек, когото Градският съвет по благоустройство би изслушал.

— Ремонтът ще глътне много пари, това е сигурно.

— Това тук са пълни развалини. — Но още докато изричаше думите, в съзнанието й изникна детска книжарница, малка къща на колела, макети на влакчета с локомотиви, семафори и сандък с маскарадни костюми. Шугар Бет въздъхна.

— Какво има?

— Иска ми се Джуъл да отделя по-голямо внимание на продажбата на детски книжки. Представяш ли си в каква страхотна детска книжарница може да се превърне това място? Не че разбира се, тя може да си позволи ремонта, дори и да имаше желание.

— Разположението е много добро. Но тук има много повече място, отколкото е необходимо за една книжарница.

— Може да има и кафене. — Сама не знаеше откъде й хрумна идеята, но Колин повдигна вежди и се вгледа внимателно в нея.

Шугар Бет се извърна и се отправи към дъното на помещението. Някои неща бяха прекалено непрактични дори и за мечти.

Колин почука по стените, огледа складовете, като през цялото време не пропускаше нито една възможност да й се озъби. Накрая обяви, че се качва на тавана.

— Дори не знаех, че има таван.

— И какво по-точно си мислиш, че има на горния етаж? — попита той със същия унищожителен тон, който тя си спомняше от гимназията. Въобразявате си, че можете да попиете тази информация чрез осмоза, госпожице Кеъри, или ще си направите труда да отворите учебника?

Тя го последва в някогашното билетно гише, където той се качи на старото бюро и отмести напукания капак над главата си. Докато го наблюдаваше с каква лекота се вдига и се пъха през отвора, Шугар Бет едва не се задъха от желание. Първо изчезна тялото му до кръста, а сетне, с едно ловко движение, и останалата част. Прониза я остър копнеж да почувства тази сила, да усети как я изпълва докрай поне още веднъж. Отстъпи припряно.

Той се появи отново след пет минути, целият покрит в прахоляк и още по-намусен.

— Нищо. Да се махаме от тук.

Шугар Бет се надяваше, че Уини ще е в пристройката за карети, за да послужи като буфер, докато оглеждат стаите, но на вратата ги посрещна само Гордън. Колин продължи да се заяжда и когато стигнаха до ателието, търпението й най-сетне се изчерпа.

— Забрави! Сама ще се оправя.

— Да бе, както се оправи досега. — Колин вдигна найлона. Тя стисна зъби и нищо не отвърна. Той отмести стълбата и надзърна под големия найлон, застлан върху постелката на пода, и огледа изцапаните с боя напукани кожени ботуши, които тя бе открила при предишните претърсвания.

— Той нямаше да ги остави тук, ако не е смятал да се върне — отбеляза Шугар Бет.

— Кой знае?

Докато Колин връщаше ботушите на мястото им под работната маса, Шугар Бет се замисли за Талула и за горчивината, измъчваща жените, за които смисълът на живота се свеждаше единствено до отношенията им с мъжете.

Огледаха всеки ъгъл, но нищо не откриха.

— Съжалявам, Шугар Бет.

Тя не очакваше съчувствието му, разчиташе на сарказма му да я разсее и утеши и сега едва успяваше да запази самообладанието си.

— C’est la vie[1], предполагам.

— Дай ми два дни — предложи той с по-мек тон. — Ще измисля нещо.

— Това е мой проблем.

— Няма значение.

Не искаше да удължава сбогуването, остави го на пътеката и се върна в къщата. Като затвори вратата, си напомни, че и без това шансовете да намери картината днес бяха твърде нищожни. Изобщо не биваше да се надява.

Не бяха изминали пет минути и се появи Уини с ръце, пълни с кесии с хранителни продукти. Гордън изръмжа, когато тя го заобиколи.

— Това куче опасно ли е?

Шугар Бет едва събра сили, за да й отвърне.

— Засега ние двете сме единствените, които, изглежда, не харесва.

— Защо държиш у дома си такова животно?

— Урок по смирение.

Уини изгледа злобно Гордън, който продължаваше да ръмжи.

— Веднага престани.

Той отстъпи, но се пльосна на пода пред кухнята, така че Уини трябваше да го прескочи.

— Донесох някои продукти — рече тя — и поканих Джиджи на обяд. Надявам се, че нямаш нищо против.

— Разбира се, че не. Джиджи ми харесва.

Явният намек изобщо не трогна Уини. Тананикайки си, започна да вади покупките от кесиите. Шугар Бет огледа какво бе донесла. Само зеленаж и нито една кутия с ментово-шоколадови бисквити. Сестра й изпразни кошчето и сложи нова торба за боклук.

— Изглеждаш ми разстроена — отбеляза Уини.

— Счупих си нокът.

— Всичко е заради картината, нали? Колин каза, че днес ще ти помогне да я потърсите. Явно нищо не сте намерили.

— Не и ако не броиш паяците.

— Какво смяташ да правиш сега?

— Не зная. Може би ще поговоря с приятелките на Талула от клуба по канаста. Ще се опитам да разбера дали е имала някоя друга довереница.

— Аз поне не зная да е имало такава. Тя беше много досадна и повечето хора я избягваха. Трудно ми е да повярвам, че някой като Линкълн Аш е могъл да се влюби в такава киселица като нея.

— Не мисля, че винаги е била такава. Моят баща казваше, че като момиче е била много забавна.

— Нашият баща. Поне веднъж, Шугар Бет, бих искала да чуя да го кажеш.

— Може би не е зле да провериш прогнозата за времето. Когато последния път я видях, адът още не беше замръзнал.

— Не е ли уморително вечно да се държиш като кучка?

— Ти ми кажи.

— Вярвам в преценката на експертите като теб.

Продължиха още известно време да си разменят хапливи реплики и беззлобни обиди. Като цяло доста се забавляваха, което помогна на Шугар Бет да забрави за кратко за мрачната и неуспешна сутрин. Дългите години, прекарани като почтена и уважавана гражданка на Париш, зачитаща законите, притъпяваха остротите на Уини, но тя компенсираше неопитността си с устрема на новопосветена. Накрая малко се успокои и се съсредоточи върху салатата.

Шугар Бет се качи горе, за да се измие и обади на Дилайла. След това застана до прозореца и се загледа към „Френчманс Брайд“. Колин беше казал, че смята днес да пише, но беше навън и се занимаваше с издигането на стената.

Когато слезе долу, дочу от кухнята щастливото тананикане на малката кухненска фея.

— Паста „Орзо“. — Уини надникна жизнерадостно в старата порцеланова купа на Талула. — Твърдо сварени яйца, домати, кедрови ядки и авокадо. На Джиджи ще й хареса.

Шугар Бет реши да оправи настроението си с още една порция хаплива размяна на реплики.

— Няма да ти се изкълчи езикът, ако ми благодариш за услугата, която ти направих снощи. Ако не бях вложила толкова усилия и талант в ролята си на изкусителка, ти още щеше да мислиш, че съпругът ти е луд по мен.

Но Уини вече не се смущаваше толкова лесно и нападна изневиделица с неочакван въпрос.

— Ти спиш с Колин, нали?

— Да бе, това е тъкмо информация, която нямам търпение да споделя с най-злия си враг.

— Разбрах, че между вас двамата става нещо, още по време на коктейлното парти. Намерила си си майстора. Колин е единственият мъж, чиято глава е закрепена здраво на раменете.

— В момента моята е доста по-здраво закрепена.

— Искрено се съмнявам. — Уини разряза един домат. — Колкото и да се опитваш да го манипулираш, той никога няма да се ожени за теб.

— Аз и не искам.

— Ако този мъж размаха диамант пред теб, ще му отскубнеш ръката, за да се докопаш по-бързо до камъка.

Шугар Бет сви рамене.

— Вярвай в каквото искаш.

Ставайки сериозна, тя, изглежда, развали играта. Словесният двубой вече не им беше забавен. Уини остави домата, избърса ръце с книжна салфетка и се облегна на плота.

— Май си искрена, нали?

Шугар Бет кимна.

Но ако очакваше, че сестра й ще свие знамената, грешеше, защото очите й заблестяха с неподправен гняв и Уини се нахвърли върху нея:

— Опитваш се да прибавиш още един скалп към колекцията си? Изобщо не ти пука, че го нараняваш. Просто искаш да се похвалиш с новото си завоевание. А той е толкова влюбен, че не разбира какво го очаква.

— Много добре разбира. Опитвам се да скъсам с него от вторник вечерта, но той не желае да проумее, че между нас всичко приключи.

Това вече окончателно слиса Уини.

— Не ти вярвам. Защо ще искаш да скъсаш с него? Той е богат, преуспял… блестящ. Притежава „Френчманс Брайд“. А и като се изключи Райън, е най-сексапилният мъж в Париш. Колин Бърн притежава много повече характер и воля от всичките ти бивши съпрузи, взети заедно.

— Само от двама от тях. Кога каза, че ще дойде Джиджи?

— И не се опитвай да ме убеждаваш, че не си привлечена от него. Видях как се държите двамата, когато сте заедно.

— Да сменим темата, става ли?

— Виж ти, виж ти. Май засегнах болно място?

Шугар Бет кимна мълчаливо.

Това даде на Уини достатъчно храна за размисъл и тя отново се зае със салатата. Шугар Бет отпи от изстиналото кафе. Минутите се нижеха една след друга. Накрая Уини остави ножа.

— Аз нарочно забременях с Джиджи.

Шугар Бет едва не се задави с кафето.

— Това определено не е информация, която трябва да споделяш с най-злия си враг.

— Вероятно не — съгласи се сестра й. Счупи едното варено яйце в ръба на купата. — Цели четиринайсет години се опитвах да загладя вината си. Дори не ми хрумна, че той е знаел. Знаел е, но нищо не ми е казал. През цялото това време ядът и негодуванието към мен са го разяждали. — Парченце от черупката падна на пода, но тя не го забеляза. — Каква двойка сме били само! Той е страдал в благородно мълчание, а аз съм подхранвала вината си, опитвайки се да му угаждам във всичко. Освен това обвинявах теб за всички проблеми в брака ни. Така че щом стигнахме дотук, Шугар Бет, коя от двете ни е по-голяма грешница?

— Нямам представа. Не ме бива да раздавам морални присъди.

— Да, но ми се струва, че съдиш себе си доста строго.

— Да, но това е лесно.

С отнесено изражение Уини извади малка черупка от купата.

— Джиджи би заявила, че съм се отказала от силата си.

— Но сега дяволски упорито се стараеш да си я върнеш.

Уини се усмихна.

— Райън ме покани на вечеря.

— Само защото едно момче те черпи пържола, не означава, че трябва да се размекнеш и да му дадеш всичко.

— Ще го запомня.

Гордън приветства с радостен лай пристигането на Джиджи. Този път тя беше облечена с джинси и тениска с емблемата на „Оле Мис“.

— Татко пак е бесен на Шугар Бет. Дори не искаше да идвам. Какво си му направила?

— Ела да видиш какво съм сложила в салатата — рече Уини, преди Шугар Бет да успее да отговори.

Джиджи потупа Гордън, който се завъртя любовно около краката й и облиза ръката й, после отиде да погледне салатата.

— Паста „Орзо“! Жестоко! И авокадо. Не слагай пилешко, става ли? — Взе парченце домат с мокрите от кучешката слюнка пръсти и майка й едва не получи удар.

Шугар Бет изплакна чашата си от кафето.

— Ще ви оставя насаме.

— Не си тръгвай — помоли Джиджи.

— Имам работа. — Искаше да им даде възможност да прекарат малко време заедно, но Уини я изгледа обидено.

— Сега виждаш ли колко неблагодарна е леля ти, Джиджи? Приготвих вкусен обяд за трите ни, но на нея пука ли й? Не, ни най-малко.

Шугар Бет не искаше Уини да разбере колко й е приятно, че искат да остане с тях.

— Добре, но в последната минута ще разменя чиниите, така че не си прави труда да сипваш отрова в моята.

— Вие, момичета, се държите много странно.

След десет минути трите се бяха настанили край разтегателната маса от черешово дърво, а пред тях бяха подредени чинии със салата, хлебчета и три чаши на леля Талула от пресовано стъкло, пълни със сладък чай.

— Реши ли какво ще облечеш за срещата довечера? — попита Джиджи майка си.

— Това не е среща. С баща ти просто ще вечеряме заедно.

— Мисля, че трябва да вземеш нещо назаем от Шугар Бет.

— Няма да се срещна с баща ти, облечена в дрехите на Шугар Бет.

— Само някоя блузка или нещо такова. Той няма да разбере. Нейните дрехи са много по-секси от твоите.

— Добра идея — съгласи се Шугар Бет. — Разменям една много приятна рокля, която купих миналата зима в „Таргет“, за онзи кашмирен пуловер от „Нийман“, с който те видях миналата седмица.

— Тя пак се опитва да те разстрои, мамо.

Шугар Бет прикри усмивката си.

— Ако ще ми разваляш забавлението, хлапе, ще те изхвърля от тук.

Джиджи се наведе напред.

— Той ще я вземе в седем. Гримирай я, Шугар Бет.

— Сама ще се гримирам — сряза я Уини.

— Шугар Бет по-добре ще ти подчертае очите.

— Вярно е. Отлично познавам очите си. — Погледна към Джиджи. — Както и косата. Какво ще кажеш, ако малко подравня твоята?

— Може.

Разговорът премина на други теми и докато се осъзнае, Шугар Бет вече им разказваше за Дилайла, като пропусна да спомене за финансовите проблеми на заварената й дъщеря.

— Това е много гадно, нали? — смръщи нос Джиджи. — Да имаш толкова стара заварена дъщеря.

Уини се усмихна и докосна ръката на дъщеря си.

— Любовта е странно нещо, Джиджи. Никога не знаеш кога и колко силно ще те повали.

По този въпрос Шугар Бет и коварната й полусестра бяха напълно съгласни.

Колин седеше в бара на хотел „Пийбоди Мемфис“ и се опитваше да удави в уиски угризението на съвестта си. Южняците твърдят, че делтата на Мисисипи започва от фоайето на този хотел, но мястото беше по-известно с патиците си. Вече повече от седемдесет и пет години всяка сутрин в единайсет часа малко ято от зеленоглави патици маршируваше по червения килим под звуците на марша „Кинг Котън“ на Джон Филип Суса и прекарваха деня, плискайки се във фонтана от италиански мрамор. Но сега беше вечер. Патиците се бяха оттеглили на заслужена почивка и приглушените светлини хвърляха жълти отблясъци върху великолепното фоайе в стил италиански ренесанс с мраморни подове, тавани от витражно стъкло и елегантни мебели от Стария свят. Не бе присъщо за Колин да измине повече от сто километра само за да се напие, но обичаше „Пийбоди“ и след мъчителния следобед, прекаран в зидане на стена, вместо в писане, му се стори добър избор. Затова той хвърли в една чанта пижама и тоалетни принадлежности и напусна „Френчманс Брайд“.

— Колин?

Той толкова бе затънал в дебрите на самоунищожението, че не бе забелязал приближаването на привлекателната червенокоса жена. Каролин Брадмонд беше една от онези влиятелни, но непретенциозни жени, чиято компания обикновено му доставяше удоволствие. Тя беше умна, изтънчена и прекалено отдадена на кариерата си, за да търси силни емоции. Идеалната жена за Колин Бърн. Тогава защо нито веднъж не се бе сетил за нея след последната им среща преди пет месеца?

Стана, за да я поздрави.

— Здравей, Каролин. Как си?

— Не бих могла да съм по-добре. А как върви новата ти книга?

Това бе един от двата въпроса, които хората най-често задаваха на писателите, и ако я поканеше да пийнат заедно, не след дълго щеше да последва другият:

Колин, винаги съм се чудела, откъде вие, писателите, черпите идеите си?

Крадем ги.

От извънземните.

Има един склад в покрайнините на Тълса…

Но тази вечер нямаше сили за подобен разговор, затова остана прав и побъбри с нея, докато накрая тя схвана намека, сбогува се и си тръгна. Пианистът зад малкия роял премина на Гершуин, а той довърши третото си уиски и поръча четвърто. Преди Шугар Бет да се появи, тропайки на вратата му, той се гордееше с това, че изливаше романтичните си склонности само върху хартията. Но как можеше един мъж да остане хладен и дистанциран с такава жена?

Не можеше да й позволи да си тръгне от Париш. Не още. Не и докато не върнеха на релсите преобърнатия влак на техните отношения. А за това бе нужно време, ала тя не желаеше да им го даде. Тъкмо обратното, беше си внушила, че при първа възможност трябва да избяга от града. Колко дълбоко грешеше.

Колин си припомни замечтаното изражение на Шугар Бет, докато оглеждаше старата гара и говореше как може да я превърне в детска книжарница. Тя принадлежеше на Париш. Беше част от този град. Както и част от него, Колин Бърн.

Вината го загложди още по-надълбоко. Пианистът заряза Гершуин и засвири Хоги Кармайкъл. Колин довърши питието си, но алкохолът не му донесе забвението, което жадуваше.

Днес той бе намерил картината на Шугар Бет, но не каза нито дума.

Райън никога не е бил по-внимателен. Зададе на Уини купища въпроси за магазина и с искрен интерес изслуша отговорите й. Направи й комплимент за косата, осанката, бижутата, дори за зъбите, за бога! Но за тоалета й не каза нищо, което я изненада, тъй като тя бе облякла доста предизвикателната плътно прилепваща по тялото черна дантелена блуза на Шугар Бет и тъмносиня пола, която тя — навярно в миг на безумие — бе отрязала до средата на бедрата. Е, понякога беше забавно да се издокараш като проститутка, но определено не й се искаше да повтори експеримента, затова се зарадва, че той не изглеждаше възмутен от безумно дълбокото деколте и късата пола.

Странно, но въпреки изключителното му внимание, тя не се чувстваше истински щастлива, защото както и преди на масата с тях се бе настанил онзи слон — чудовището, плод на нейната лъжа и неговата враждебност. Райън не обръщаше внимание на животното, държеше се така, сякаш гневните, трупани с годините думи, с които я бе обсипал миналата седмица в магазина, никога не са били изричани. А тя толкова се бе уморила да ги предъвква и анализира, че не се реши да спомене за случилото се.

— Вкусни ли са мидите ти? — поинтересува се той.

— Божествени.

След това, което снощи бе наговорил на Шугар Бет, тя очакваше нещо като емоционален взрив, бурна страст, но съпругът й побъбри със сервитьора, помаха на Боб Ворхийс, седнал в другия край на ресторанта, обсъди марката вино и говори с нея за незначителни неща. Още по-лошо, изглежда, изобщо не беше поразен от онези малки заряди на сексуално електричество, които я връхлитаха в най-неочаквани моменти — когато чуеше гласа му по телефона или го зърнеше зад волана на колата, или в църквата тази сутрин, когато ръката му случайно докосна нейната по време на службата. И какво да стори с онова помитащо, изгарящо я желание, връхлетяло я снощи, когато той устоя на съблазнителния чар на Шугар Бет?

Някога мислиш ли за нещо друго, освен за секс?!

Приключиха с вечерята и поръчаха кафе. Един ден Уини щеше да му каже, че Шугар Бет бе разиграла сценка, но не и сега.

Той плати сметката и слонът ги последва в колата му. Тя знаеше, че бракът им е толкова дълбоко загнезден в руслото на условностите и навиците, че всякаква промяна няма да е лесна, затова не биваше да храни особени надежди за тази вечер. Винаги тя бе преследващата, а Райън — преследваният. Тя обичаше, а Райън се оставяше да бъде обичан. Но вече бе изгубила желание да играе ролята си.

Той зави остро зад ъгъла и Уини видя, че се насочват към южния край на града, а не към Мокингбърд Лейн.

— Искам да се прибера в пристройката за карети.

В отговор той натисна бутона за автоматично заключване на вратите.

Нямаше да бъде по-изумена, ако я беше ударил.

— Какво правиш?

Той не отговори.

Жестът му бе символичен. Тя едва ли щеше да скочи от движеща се кола. Понечи да го попита какво си въобразява, че ще постигне с този театър, но нещо в твърдо стиснатата му челюст я накара да замълчи.

Когато стигнаха до магистралата, тясна ивица светлина от фаровете на минаваща отсреща кола пробяга по лицето му и я прониза нов пристъп на желание.

— Искам да се върна — промълви Уини не особено убедително.

Той не отговори. Винаги внимателният и грижовен Райън Галантайн не й обърна внимание, сякаш въобще не я бе чул.

Движеха се към езерото, но беше още март и сезонът не бе започнал. Уини стисна ръце в скута си и мълчаливо зачака. Струваше й се странно да е толкова пасивна.

Той мина покрай отбивката за къщата на Ейми и Клинт, сетне задмина входа на плажа „Спрус Бийч“, където през лятото идваха да поплуват и си устройваха пикници. Магазинчетата за риболовни принадлежности още бяха затворени за през зимата. Оставиха зад гърба си пристана за лодките и „Лейкхаус“. Пътуваха още десетина минути. Приближаваха се към по-малко населената южна част на езерото. Уини рядко бе идвала тук, но той, изглежда, отлично познаваше пътя.

Тя не забеляза тесния необозначен път, преди той да завие по него. Нямаше представа къде…

Алистър Пойнт. Мястото, където, докато бяха в гимназията, горгоните идваха с гаджетата си да пият бира и да се натискат.

— О, боже — прошепна Уини.

Веднъж беше дошла тук, наскоро, след като получи шофьорската си книжка, само за да види какво толкова особено има в това място, но никога не бе идвала с момче. Сега едва дишаше.

Пътят стигаше до малък нос, заобиколен от трите страни с дървета и излаз към езерото. Някога беше покрит с чакъл, но сега от него не бе останало много. Райън угаси двигателя. Тя преглътна, втренчила поглед право пред себе си. Лунната светлина падаше върху средата на езерото като разлято мляко.

— Заключих вратите — напомни й той.

Уини облиза пресъхналите си устни и се извърна към него.

— Ще кажа на мама.

— Не, няма да кажеш — отвърна той, облегна се на седалката и я стрелна дръзко изпод полуспуснатите си клепачи. — Тя ще те попита какво си правила тук. Как ще й обясниш, че си позволила на Райън Галантайн да те опипва?

— Това ли ще направя?

— Ще поживеем и ще видим, нали? — Той плъзна пръст под черната дантела на деколтето й. — Никога повече не носи дрехите на Шугар Бет.

— Разбрал си, че са нейните?

— Да не съм сляп? Надявах се, че ще облечеш синята копринена блуза, която толкова отива на очите ти. Или онзи розов пуловер с рехава плетка, през който прозира сутиенът ти. Или жълтата рокля, с която беше последния път, когато ходихме в Мемфис. Краката ти изглеждат невероятно в нея.

Фактът, че той бе забелязал какво облича, особено забележката за краката й и жълтата рокля, толкова я разтърси, че за миг Уини загуби дар слово. Ръката му обгърна раменете й, той се наведе и завладя устните й със страстна целувка.

Цялата се разтопи. Преди няколко седмици смяташе, че никога повече няма да изпита сексуално желание. А сега й се искаше да разкъса дрехите му и да му се нахвърли.

Винаги агресор. Никога жертва.

— Върни ме обратно — пророни тя. — Няма да стигна с теб до края.

— Няма ли? — Той плъзна показалец от вдлъбнатината на шията й до черната дантела. — Наистина ли мислиш, че можеш да ме спреш?

Късата пола се бе вдигнала почти до кръста, но тя дори не понечи да я дръпне надолу.

— Ако поискам, мога да закрещя.

— Тогава ще се постарая да не поискаш. — Пръстът му се плъзна под деколтето на дантеленото горнище, пъхна се под презрамката на сутиена и дръпна и двете надолу, откривайки едната й гърда. Косата му погали бузата й, докато той се навеждаше напред, за да захапе мястото малко над зърното. Тя извика тихо от болка. Той засмука ухапаното място и нежно го духна. — Кажи ми нещо, Уини Дейвис. Как ще обясниш това на майка си?

Имаше чувството, че ще умре там, на място, разтопена в кипящо езеро от похот. Краката й леко се разтвориха. Гърдите я заболяха; бикините й се подмокриха.

— Ако веднага не престанеш…

— О, нямам такова намерение.

Той отново започна да я целува. Не бяха съпружески целувки, а пламенните влажни целувки на любовник. Чорапогащникът й изчезна. Под ризата той целият беше в пот. Стъклата на прозорците също се бяха изпотили. Райън я сграбчи за глезените, подпря крака й на таблото и пръстът му нахлу в нея. Тя простена. Той сведе глава. Устните му жадно засмукаха соковете й. Тя цялата се сгърчи от зашеметяващ оргазъм.

За обезумял от възбуда тийнейджър, той удивително добре познаваше нуждите на женското тяло и за втори път я издигна до висините на оргазма с палеца си. Когато дойде на себе си, Уини свали крака си от таблото и извърна глава към него. Той дишаше тежко.

И дори не беше свалил ципа на панталоните си.

Тя обаче не понечи да се притисне към него, а вместо това придърпа полата си надолу. Каква развратна кучка! Подмамваща изкусителка.

Ключалките на вратите щракнаха.

— Да излезем на чист въздух — изрече той прегракнало. След това, което току-що беше направил за нея — след това, което тя не беше направила — трябваше да бъде по-сговорчива.

— Много е студено.

— Можеш да наметнеш сакото ми. Повярвай ми, аз нямам нужда от него.

— Не се и съмнявам.

Райън се пресегна през нея и извади фенерче от жабката.

— Ах, тези бойскаути — подхвърли тя, опитвайки се да придаде скучаеща нотка в гласа си.

Райън слезе от колата. Уини беше без чорапогащник и без бикини, но дръзко пъхна босите си крака в обувките и като добре възпитано южняшко момиче зачака той да й отвори вратата. Докато излизаше, погледна право в издутината на панталоните му. Горкичкият.

Той наметна сакото си върху раменете й и улови ръката й. Високите й токчета затъваха в меката земя, затова трябваше да стъпва едва ли не на пръсти. Райън я поведе към гората. Уини вдъхна миризмата на бор и влага, идваща откъм езерото.

Той включи фенерчето и плъзна лъча му по стволовете на дърветата.

— Трябва да е някъде тук.

Хладният вятър проникваше под полата и щипеше голото й дупе. Ако продължаваше в същия дух, определено щеше да се сдобие с репутацията на уличница. Развратницата Уини Дейвис.

— Почакай тук.

Той се приближи към дърветата с фенерче в ръка. Оглеждаше стволовете им като усърден лесничей. Най-сетне откри каквото търсеше.

— Ето го.

Спря в подножието на голям клонест дъб. Тя пристъпи към него — високи токчета, къса пола, голо дупе — истинска мръсница.

Райън наведе фенерчето и освети долната част на ствола пред себе си.

И тогава тя ги видя — едва различими очертания на сърце, изрязано в кората. Буквите бяха потъмнели и почти заличени от времето, но все още се четяха.

„Винаги ще те обичам.

РГ + ШБК“

Уини протегна ръка и прокара пръст по очертанието на буквата „Р“.

— Някъде прочетохме, че тези дъбове могат да живеят хиляда години — рече той, — и повярвахме. Шугар Бет каза, че докато инициалите ни са върху дървото, ще се обичаме вечно.

— Вечно е много дълго време.

— Не толкова дълго — усмихна се Райън и извади джобно ножче. С фенерчето в едната ръка и ножчето в другата той заличи буквите Ш и Б и на тяхно място изряза голямо У, а буквата К превърна в Д. Извитите букви на току-що издяланото име белееха върху кората на стария дъб. Какъв глупчо беше той. Отдавна не й пукаше за инициалите, които двама тийнейджъри бяха издълбали тук преди шестнайсет години, но на него явно не му беше безразлично и това й се стори много мило.

Райън прибра ножа в джоба си и я погали по бузата.

— Не съжалявам за всички онези гадости, които ти наговорих миналата седмица. Те отдавна вече не са истина, но някога бяха и аз се радвам, че най-после ги изрекох.

— Трябваше да ги кажеш преди четиринайсет години.

— Страхувах се. Ти изглеждаше толкова крехка и уязвима.

— Не съм била толкова крехка и уязвима, щом съм успяла да те уловя в капана си. Тогава явно не съм се уважавала достатъчно.

— Ние бяхме почти деца.

— Аз толкова отчаяно те желаех, че бях готова на всичко. Не ми е приятно да си спомням за това.

— А аз те помня като най-милото момиче, което познавах.

Тя извърна лице към него и целуна дланта му.

— Една жена не бива да обожествява мъжа, за когото се омъжва.

Райън се усмихна.

— Е, сега със сигурност вече нямаме този проблем. — Изненадващо улови ръцете й и изрече най-смайващото нещо: — Уини Дейвис, ще се омъжиш ли за мен? Бих коленичил, но се боя, че ще ме смъмриш, задето ще изцапам най-хубавите си панталони.

— Да не би да ми правиш предложение? — засмя се Уини.

— Да. При това по собствена воля.

Цветовете на щастието разцъфтяха в нея и сияйна усмивка озари лицето й.

— Трябва ли веднага да ти отговоря?

— Ще се радвам, ако го сториш.

— Ти правиш всичко това само за да ти позволя да ме имаш, нали?

— Отчасти. Изгарям по теб, любима.

Тя отново се засмя, обви ръце около врата му, а фенерчето тупна на земята, докато се целуваха.

Той плъзна ръце под полата й и обхвана дупето й.

— Обичам те, скъпа. Ти си всичко за мен. Моля те, кажи, че ми вярваш.

— Трябва да ме убедиш.

— Мога ли да те убедя гола, или трябва да ти посветя стихове, или нещо подобно?

— Засега може и гола, но не е зле за в бъдеще да опиташ и със стихове.

Райън се засмя, пусна я и отиде до колата, за да вземе одеяло.

— Правил си го и преди, нали? — попита тя, когато той се върна.

— Но не и така. Никога не е било като сега.

В този миг, застанала сред влажните листа и изпопадалите борови иглички, упоена от миризмата на езерна вода, Уини почувства цялата сила на любовта му към нея. Слонът изчезна; призраците си отидоха, за да преследват някой друг. Помежду им остана само любовта. Истинската любов, която нямаше да изчезне заради някое прегоряло ядене или заради яростен пристъп на лошо настроение. Любов, която можеше да издържи дори един лют скандал.

Тя посегна към ципа на полата си, сетне се спря.

— Понякога не ми се иска да се любя. Понякога имам желание да остана сама, да се потопя в горещата вана, да почета списание.

— Добре — кимна той, но устните му се извиха в лека усмивка. — Само, моля те, не ми казвай, че сега е един от тези моменти.

Тя се усмихна и остави полата й да се свлече на земята.

[1] Такъв е животът (фр.). — Бел.прев. ↑

20

„— А ако се съглася да се омъжа за вас, милорд? Ще ми позволите ли да вървя по своя път? И няма да ме приближавате, ако не пожелая? Няма да се гневите, няма се държите като тиранин?

— Кълна се — отвърна той.

Тя пристъпи към него. Очите й преливаха от нежност и смях.

— О, любов моя, познавам те по-добре, отколкото ти се познаваш.“

Джорджет Хейър, „Дяволският клуб“

Уини изчака да стигнат до града, преди да го заговори.

— Това няма да ти хареса.

— Скъпа, няма нито едно нещо, което можеш да кажеш тази вечер, и то да не ми хареса.

— Още не мога да се върна у дома.

Той удари спирачката.

— Добре. Намери едно нещо.

— Зная, че звучи налудничаво, но трябва да остана още известно време с Шугар Бет.

— Налудничаво е меко казано. — Райън отби от пътя, изключи мотора и постави ръка върху облегалката на седалката й. Тя извади едно сухо листо от косата му, малко над слепоочието. Той целуна пръстите й, но продължаваше да се мръщи. — Шугар Бет е отрова, Уини.

Тя прокара пръст по брадичката му.

— Шугар Бет се е променила.

— Така твърдят всички, но аз мога да те уверя, че грешиш.

Уини отпусна глава на рамото му.

— Ние постоянно се караме и за два дни аз й наговорих повече гадости, отколкото съм казвала на всички хора през целия си живот. Но тя скоро ще си замине и навярно това е единствената възможност да си изясним отношенията.

Той разтърка с палец тила й.

— Скъпа, тя не ти мисли доброто.

— Това не е съвсем вярно.

— Повярвай ми, така е. — Свали ръката си и потропа с пръсти по волана. — Нямах намерение да ти го казвам, но… Миналата вечер тя се опита да ме съблазни.

— Зная — усмихна се Уини. — Аз бях там.

— Какво?

— Двамата с Колин бяхме на стълбите и чухме всяка дума. Шугар Бет те изпитваше.

— Двамата с Колин сте стояли там и сте слушали как тя ми се предлага?

— Ние, като всички хора, имаме слабости. А и двамата бяхме заинтересувани от изхода.

— Направо не е за вярване. — Райън удари с длан волана. — Всичко е било номер?

— Тя е истински дявол, вярно е.

— Не ми харесва възхищението в гласа ти.

— Тя е агресивна, но не е коварна. Или поне не така, както някога. И двете с Джиджи се разбират чудесно. Искам да я опозная по-добре.

— За целта не е нужно да оставаш в пристройката за карети. Можеш да се срещаш с нея на обяд, за бога. Или заедно да пазарувате.

— Няма да е същото. Трябва да бъдем само двете с Шугар Бет, без никой друг наоколо. Или ще успеем, или ще се провалим. — Целуна го по ъгълчето на устата. — Трябва да го направя.

— И колко дълго ще продължи тази лудост? — попита той неохотно.

— Не съм сигурна.

— Ами ние? Нашият брак?

— Според мен нашият брак никога не е бил по-добър. — Тя захапа лекичко долната му устна. — Имаш ли нещо против, ако известно време се срещаме като гаджета?

— Като гаджета?

— За известно време.

— Искаш да ходим по срещи?

— Само за малко.

— По дяволите, имам нещо против.

— В такъв случай ще се скараме заради това, но колкото и идеята да ми се струва привлекателна, не може ли скандалът да почака до утре?

— Искаш да се караш с мен?

— О, да.

Той поклати глава.

— Сигурен съм, че някой ден може би ще те разбера, но в момента съм твърде омаломощен от опита да задоволя ненаситната ти страст.

— Свиквай с това.

Райън се засмя, запали колата и подкара към пристройката за карети, където я изпрати до вратата и я целуна за лека нощ като съвършен джентълмен южняк. И си тръгна, с чифт сини гащички в джоба.

Шугар Бет не се видя с Колин до сряда сутринта. Когато тръгваше за работа, го зърна да тика ръчната количка, натоварена с камъни, към редицата дървета зад „Френчманс Брайд“. Гордън изприпка при него, а Шугар Бет се намръщи. Колин трябваше да си седи у дома и да пише.

В обедната почивка тя пресече улицата и влезе в „Съкровища от вчера“ с пликче с чипс тако и кока-кола в ръка. Предишния ден магазинът отново беше отворен и оттогава потокът от клиенти не секваше, а в момента се радваше на вниманието и на целия автобус, пълен с възрастни туристи, които по-рано сутринта бяха нападнали книжарницата. Тя все още не беше свикнала с факта, че Париш се е превърнал в туристическа дестинация.

Поздрави Дона, продавачката на Уини, и се запъти към задната част на магазина, където откри сестра си, седнала зад бюрото, със сънено изражение и замечтани очи. Шугар Бет издърпа един стол, вдигна крак на бюрото и отвори пликчето с чипса.

— Отново те чух да се промъкваш посред нощ. Защо просто не се прибереш у дома?

— Още не съм те измъчила достатъчно. — Уини се прозина, после се усмихна. — Снощи с Райън се скарахме жестоко.

— А, ясно, това обяснява блажената ти физиономия.

— Преди никога не сме се карали. — Тя се протегна през бюрото и си взе няколко чипса. — Скандалите са страхотно преживяване.

— Щом казваш. Макар че вие двамата сте такива хрисими душици, че не мога да си представя, че ще се стигне до нещо опасно.

— Ние крещяхме — заоправдава се Уини. — Или поне той крещя. Настояваше да се прибера у дома. Опитва се да прояви разбиране, но търпението му се изчерпва.

— Не от липсата на секс, това със сигурност.

Уини се изкиска.

— Никога не съм си представяла, че сме толкова страстни.

— Ти си много по-откачена и от мен.

Двайсет минути по-късно, когато Шугар Бет се върна на работа, Джуъл й подаде един плик.

— Това пристигна за мадам, докато я нямаше.

Шугар Бет отвори плика и откри билет за отиване и връщане до Хюстън. Погледна датата. Билетът беше за утре, за почивния й ден. Щеше да тръгне със сутрешния полет и да се върне с вечерния. Отделно имаше и квитанция за автомобил под наем.

Тя прехапа долната си устна и погледна замислено към „Съкровища от вчера“. Възможно бе да е подарък от сестра й, но напоследък Уини бе прекалено заета със себе си, за да се сети за нея. Шугар Бет притисна плика към гърдите си. Колин.

По-малко от двайсет и четири часа по-късно Шугар Бет стоеше на прага на салона на втория етаж в клиниката „Брукдейл“ и гледаше Дилайла, която се бе навела съсредоточено над един пъзел. Грижливо подстриганата й сива коса стигаше малко под ушите. Широка панделка с щамповани божи кравички я придържаше назад, откривайки пълничкото й лице. Днес тя беше облечена в розовия пуловер, който Шугар Бет й бе купила преди няколко месеца, а под него с лилава тениска. За миг Шугар Бет остана така, взряна в нея, после изрече тихо.

— Здравей, скъпа.

Дилайла застина. Вдигна бавно глава, очите й се озариха от надежда.

— Моята Шугар Бет?

След миг двете се прегръщаха, а Дилайла отново и отново мълвеше името й.

През следващия половин час те не спряха да бъбрят.

— Не мислех, че някога отново ще дойдеш… Каза, че не си ми сърдита, но… Дадох на Хенри допълнителна кифла… Доктор Брент ми направи пломба… А Шърли знае, че е позволено да се пуши само навън… — Докато говореше, държеше ръката на Шугар Бет и не я пусна през цялата разходка из парка.

Избра да обядват в „Тако Бел“, а след това отидоха по магазините и изхарчиха остатъка от заплатата на Шугар Бет. Тя предпочиташе да не мисли, че оставаше само още месец и половина до следващата вноска за клиниката.

Дилайла отново стана неспокойна и поиска да се приберат в „Брукдейл“.

— Мийс се тревожи, когато отсъствам прекалено дълго.

Мийс Бейкър бе любимата медицинска сестра на Дилайла.

— Мисля, че на вас ви е по-трудно да се разделяте с Дилайла, отколкото на нея с вас — отбеляза по-късно Мийс, когато двете с Шугар Бет останаха насаме. — Липсвате й, но тук се чувства добре.

На сбогуване Шугар Бет погали косата на Дилайла.

— Ще ти се обадя в неделя. Всеки ден ще си мисля за теб.

— Зная, моя Шугар Бет. Защото ти много ме обичаш.

— Правилно, умнице — отвърна тя и Дилайла се изкиска.

По време на обратния полет Шугар Бет се взираше през прозореца и се опитваше да преглътне буцата, заседнала на гърлото й. Колко хора имаха щастието да бъдат обичани толкова безрезервно?

В мрака, в колата на път за къщи тя се опитваше да измисли как да благодари на Колин. Накрая избра метода на страхливците — написа му бележка. Първите три опита свършиха в кошчето за боклук, но четвъртата версия, която пусна в пощенската му кутия, когато в петък сутринта тръгна за книжарницата, щеше да свърши добра работа, без да е сантиментална.

„Скъпи Колин,

Вчера посетих Дилайла. Благодаря ти. Да бъда с нея, означава много за мен. Вземам си обратно почти всяка лоша дума, която съм казала за теб.

С благодарност: Шугар Бет

П. П. Моля те, не ми слагай оценка за правописа.“

* * *

Колин смачка бележката в юмрука си и я хвърли на земята до ръчната количка. Не желаеше благодарността й, по дяволите, искаше присъствието й, усмивките й. Искаше тялото й — не можеше да го отрече — но копнееше и за ексцентричните й мнения, онова цинично чувство за хумор, за погледите, които му хвърляше, докато си мислеше, че той не я гледа.

Ядосан, захвърли лопатата. Още от неделя се чувстваше напрегнат и раздразнен. Не можеше да пише и спеше лошо. Нищо чудно. Угризенията на съвестта бяха лош спътник. Крайно време бе да предприеме нещо по въпроса…

Телефонът иззвъня в три часа в събота следобед, един час преди края на работното време.

— „Джемайма Букс“ — рече Шугар Бет.

— Ако искаш отново да видиш кучето си живо, бъди в пет часа пред „Роуан Оук“. И ела сама.

— „Роуан Оук“?

— Ако се обадиш в полицията, кучето… ще стане на кучешко месо.

— Аз скъсах с теб!

Но той вече бе затворил.

Нямаше да отиде. Нямаше да му позволи да я манипулира. Но малко след като книжарницата затвори, тя вече пътуваше по магистралата на път за легендарния дом на Уилям Фокнър в Оксфорд. Колин й бе дал възможност да се види с Дилайла и тя му беше задължена. При все това й се искаше той да не усложнява толкова нещата.

Къщата и имението се затваряха за посетители в четири часа, но някой явно имаше влиятелни връзки, защото на паркинга се виждаше тъмночервеният лексус и дървените врати бяха отворени. Израснала в североизточната част на Мисисипи, Шугар Бет много пъти бе посещавала „Роуан Оут“ — с групата на момичетата скаути, с групи на църковната младеж, с горгоните, а през последната година от гимназията беше идвала с големия жълт автобус с класа, воден от учителя по английски господин Бърн. Уилям Фокнър купил почти порутения плантаторски дом в новогръцки стил в началото на трийсетте на миналия век. По онова време в къщата не е имало канализация, нито електричество и според слуховете съпругата на Фокнър по цели дни стояла на верандата и плачела, докато мъжът й се опитвал да направи дома им обитаем. До смъртта си през 1962-ра Фокнър бе живял тук, тук се бе напивал, тук бе плашил децата с историите за призрака, измислен от него, и бе написал романите, извоювали му накрая Нобеловата награда за литература. В началото на седемдесетте дъщеря му бе продала къщата и земите на университета на Мисисипи и оттогава посетители от цял свят идваха, за да разгледат най-прочутата литературна забележителност на щата.

Шугар Бет приближи двуетажната дървена къща, белееща се сред кедрите, посадени през деветнайсети век. Доста преди да стигне до края на старата тухлена стена, тя видя Колин облегнат на една от квадратните колони на къщата. Гордън лежеше в краката му.

— Пат Конрой[1] е нарекъл Оксфорд „Ватикана на южняшката литература“ — рече той, докато слизаше от верандата.

— Не знаех, но харесвам книгите на Конрой. — Тя почеса Гордън по главата. — Доколкото виждам, кучето ми все още е живо.

— Аз съм милосърден човек.

Колин носеше бял пуловер и безупречни сиви панталони. Лицето му беше загоряло от работата на открито и тя отново бе поразена от контраста между грубата му мъжественост и елегантното облекло. Той беше кълбо от противоречия, надменен и циничен, но в същото време нежен и много по-сантиментален, отколкото признаваше. Самоубийството на съпругата му навярно го бе съсипало.

— За какво е всичко това? — попита Шугар Бет.

— Искам да ти подаря нещо.

— Ти вече ми подари достатъчно. Онзи самолетен билет…

— Фокнър винаги е бил любимият ми американски писател — прекъсна я Колин.

— Не се изненадвам. Споделяш възхищението му към същия литературен стил.

— Да, но нямаме едни и същи езикови средства. Той е бил гений.

— Предполагам.

— Да не си посмяла да изречеш нещо неуважително за Уилям Фокнър.

— Докато никой не ме принуждава да чета книгите му, обещавам да бъда много почтителна.

— Как можа да го кажеш? Фокнър е…

— Той е мъж, а аз не проявявам особено търпение към починалите бели писатели. Както и към живите, между другото. Ти и господин Конрой сте почетни изключения. Джейн Остин, Харпър Лий, Алис Уокър[2] — това са писателките, които интересуват жените. — Тя продължи да бъбри оживено. — Маргарет Мичъл вече не е толкова популярна, но „Отнесени от вихъра“ е вълнуващ роман. Да не забравяме и Мери Стюарт, Дафни дьо Морие, Лавърл Спенсър, Джорджет Хейър и Хелън Фийлдинг[3], но само първата книга за Бриджит Джоунс. Не, Фокнър не е любимият ми писател.

— Списъкът ти е твърде романтичен за моя вкус.

— Опитай да прекараш шест месеца край леглото на безнадеждно болен и тогава ще видим дали ще твърдиш, че една любовна история с щастлив край не е истински божи дар.

Той я целуна леко по челото и нежният жест едва не я разтопи.

— Да влезем вътре.

Отвори вратата и се отдръпна, за да й направи път. Двамата влязоха в празната къща и Шугар Бет огледа фоайето и стълбището, водещо към втория етаж.

— Може ли да ме заведеш и в къщата на Джордж Клуни?

— Някой друг път.

Те се разходиха из коридорите в дома на Фокнър, надникнаха във всяка една от стаите, но не влязоха в тях. Шугар Бет не устоя на изкушението да посочи към купчината булевардни романи с меки корици, подредени върху рафтовете с книги до леглото му, но Колин бе запленен от кабинета му. Спря се пред старата пишеща машина „Ъндъруд“ и поразмишлява на глас доколко днешните компютри биха повлияли върху творчеството на Фокнър. Шугар Бет преглътна забележката, че Майкрософт по никакъв начин няма да помогне на работата на Колин, който вече цяла седмица се правеше на зидар, вместо да пише.

Излязоха от къщата и поеха из градината. Свечеряваше се, но все още можеха да се видят разцъфналите форзиции и дивите сливи зад къщата. Скоро щеше да цъфне и кучешкият дрян. Гордън се клатушкаше до Колин, като от време на време спираше да изследва някой храст или да подуши туфа трева.

Докато се връщаха към къщата, Колин улови ръката й.

— Тази седмица много ми липсваше.

Тя усети твърдите мазоли по дланта му. Искаше й се пръстите й да останат вечно сплетени с неговите, но имаше ли смисъл да се измъчва?

— Просто си възбуден.

Той се спря, плъзна пръст по бузата й и се взря в очите й с такава нежност, че сърцето й пропусна един удар.

— Аз искам от теб много повече от секс, Шугар Бет.

На върха на езика й, като зареден пистолет, напираше подходящ отговор, но тя се колебаеше да натисне спусъка.

— Ти… знаеш, че не мия прозорци.

— Моля те, мила моя, престани.

Молбата му беше изречена с толкова нежен глас, а ласкавото обръщение, което в устата на всеки друг би звучало превзето, погали Шугар Бет като стелещи се черешови цветчета.

Тя махна от ръкава си измислен бръмбар, за да има извинение да се отдръпне с няколко крачки.

— Какво искаш?

— Искам да ни дадеш време. Толкова много ли искам?

— Време за какво? Три пъти съм се проваляла. Или четири, ако се брои и Райън. — Опита се да прозвучи безгрижно, но в гласа й се прокрадна тъжна нотка. — Аз се храня с мъжете. Омайвам ги със сексуалните си трикове, след което им откъсвам главите, докато спят.

— За такава ли те е мислил Емът?

— Той беше изключение, което само потвърждава правилото.

— Не се тревожа дали ще бъда преждевременно обезглавен, затова не разбирам какво те безпокои.

— Добре, най-после разбрах защо си толкова настойчив. Искаш да се влюбя в теб така отчаяно, че да не мога да мисля за нищо друго. И когато се превърна в голяма купа картофено пюре и започна да моля за трохите от твоето внимание, ти ще се изсмееш в лицето ми и гордо ще си тръгнеш. Това ли планираше от самото начало? Да ми отмъстиш жестоко за това, което ти причиних в гимназията?

— Шугар Бет — въздъхна той, — романтичните книги ти се отразяват зле…

— Е, това няма да се случи, приятелче, защото съм прекарала твърде много време в школата за безпощадни бойни изкуства. И отдавна преодолях натрапчивото желание да посвещавам живота си на поредния сочен стек.

— Колкото и високо да оценявам метафорите ти, мисля, че просто те е страх.

Нещо в нея се пречупи.

— Разбира се, че ме е страх! Нищо добро не съм видяла от мъжете! — Той се накани да отвърне нещо, но болката бе продължила твърде дълго и тя не желаеше да чува нищо повече. — Знаеш ли какво искам? Искам спокойствие. И добра работа, и нормално жилище. Искам да чета книги, да слушам музика, да разполагам с време да си намеря приятелка за цял живот. Искам сутрин като се събудя, да зная, че още имам надежда да съм щастлива. И най-тъжното е, че преди да те срещна, почти бях постигнала целта си.

Лицето му буквално се вкамени. Тя знаеше, че му бе причинила болка, но по-добре внезапна, остра болка, отколкото тъпа болка, която никога няма да престане.

— Писна ми от всичко това — насили се да продължи Шугар Бет. — Казах ти, че не искам повече да те виждам, но ти не желаеш да ме чуеш. Е, сега е време да ми обърнеш внимание. Уморих се от преследването ти. Разбери го най-накрая и ме остави на мира.

Колин пребледня, очите му застинаха безжизнени.

— Моля да ме извиниш. Нямах намерение да те преследвам. — Издърпа иззад една колона голям хартиен плик и го пъхна в ръката й. — Зная, че това търсеше. Сега имаш свой екземпляр.

Тя гледаше как се отдалечава, горд и надменен, прекосяващ с енергична и уверена крачка моравата на Фокнър.

— Гордън! Върни се! — извика тя.

Но кучето й си имаше нов господар и не й обърна внимание.

Разнесе се рев на автомобилен двигател, последван от свистене на гуми. Шугар Бет дълго остана неподвижна. Най-сетне сведе поглед към плика и извади съдържанието му.

Екземпляр от „Отражения“.

* * *

Колин се беше отдалечил на петдесетина километра от Оксфорд, преди да чуе сирените. Погледна скоростомера и видя, че бе вдигнал към сто и трийсет километра в час. Прекрасно. Намали скоростта и спря колата. Седящият до него Гордън настръхна. Идеален завършек на един гаден ден.

Преследвач. За такъв ли го мислеше?

Докато подаваше шофьорската си книжка на пътния полицай, той се замисли за осуетените планове за вечерта. Струваше му се добра идея да изведе Шугар Бет от Париш, а „Роуан Оук“ беше подходящ избор. Възнамеряваше да я разведе из дома на Фокнър. Според него съчетанието от романтична обстановка и личния му чар щяха да я размекнат достатъчно и той щеше да може да отвори дума за „Отражения“ и да й обясни. Но беше забравил, че чарът никога не е бил най-силното му качество. Несъмнено Шугар Бет беше придобила имунитет срещу романтични обстановки още преди двайсет и първия си рожден ден. Но определено не беше планирал да тикне книгата в ръцете й. Тъкмо обратното. Смяташе да подходи постепенно към темата, да й обясни какво е чувствал, когато я е писал, като наблегне на това, че я бе завършил много преди Шугар Бет да се върне в Париш. И най-вече искаше да я предупреди. А след това щеше да й признае за картината.

— Вие сте писателят! — извика полицаят, като видя шофьорската книжка на Колин. — Същият, който написа онази книга за Париш.

Колин кимна, но не поведе разговор. Не беше особено достойно по този начин да се опитва да избегне глобата, която заслужаваше. Ала жената на патрулния беше запалена читателка, а и у дома го чакаше басет, затова Колин се размина само с предупреждение.

Скоро стигна до покрайнините на града, но вместо да се насочи направо към „Френчманс Брайд“, той подкара безцелно из притихналите улици. Тази вечер у Шугар Бет имаше някаква отчаяна ожесточеност, която го беше изплашила. Не играеше игри. Не се шегуваше. А той се беше влюбил в нея.

Усещането беше старо и познато, сякаш от много отдавна е било част от него. С неговото хапливо чувство за хумор, това би трябвало да му се струва забавно, ала някак си не му беше до смях. Сгреши в преценката си, не игра по правилата и се държа недостойно. И междувременно беше изгубил нещо безкрайно ценно.

* * *

Шугар Бет искаше да бъде сама, докато чете „Отражения“, затова отклони поканата на Уини да я придружи до църквата в неделя сутринта. Щом колата на сестра й потегли, тя навлече джинсите, грабна едно старо одеяло и се отправи към езерото. С удоволствие би взела Гордън да й прави компания, но кучето не се беше върнало. Изглежда, никога нямаше да се върне.

Разстла одеялото върху слънчева полянка недалече от изоставения пристан за лодки и се взря в корицата на книгата. Имаше надпис „Редакторски екземпляр. Не е за продажба“, което означаваше, че той й бе дал екземпляр, предназначен за рецензентите и книготърговците, преди книгата да се появи следващия месец по щандовете. Прокара ръка по корицата и се подготви за това, което щеше да прочете за майка си. Диди може и да беше своеволна и властна жена, но в същото време се смяташе и за своеобразен източник на прогреса в града и ако Колин не го беше отразил в романа си, тя никога нямаше да му го прости.

В далечината се чу камбанен звън.

Шугар Бет отвори първата страница.

„Дойдох в Париш два пъти. Първият път, за да напиша велик роман. Вторият — повече от десет години по-късно — защото исках да се върна у дома.“

Той бе описал себе си в книгата. В началото това я смути и обърка. „Последната гара“ нямаше автобиографични елементи. Тя изчете на един дъх първата глава, в която се разказваше за първите дни след пристигането му в Париш. Във втората Колин описваше срещата си с Талула: Косата ти е твърде дълга, млади човече, дори за чужденец. След което се връщаше към края на шейсетте, когато градът е започнал да запада икономически. Разказът му за фабриката за прозорци, която едва не бе банкрутирала, се четеше на един дъх, напрежението се покачваше със забавни случки от градския фолклор, като например за великото съперничество на картофените салати в църквата „Христос Спасителя“. Когато стигна до седемдесетте, той умело бе описал социалната цена на расовата политика в града, давайки за пример семейството на Арън Лиъри. И както подозираше, Колин беше писал за Диди и Грифин. Шугар Бет не се интересуваше особено от образа на баща си, но страните й пламнаха от гняв, докато четеше как надменната й красива майка се носела из града, оставяйки зад себе си цигарена пепел и високомерно снизхождение. При все че той не беше подценил достойнствата и постиженията й, обрисуваният портрет беше унищожителен.

Оставаха й още около стотина страници, но Шугар Бет затвори книгата и с бавни крачки се отправи към водата. Предполагаше, че историята завършва през 1982 година, когато фабриката за прозорци бе отново отворена, но беше сгрешила. Имаше още три глави и някакво болезнено предчувствие се загнезди в стомаха й. Може би Диди не беше единствената, за която трябваше да се тревожи.

Върна се при одеялото, седна, разтвори книгата и зачете следващата глава.

„През 1986 аз бях на двайсет и две години и Париш се превърна в моята нирвана. Жителите приеха моите странности, стряскащата липса на преподавателски опит, чуждестранния акцент и необосновано високите ми претенции. Аз пишех роман, а в Мисисипи писателите бяха на особена почит. За пръв път в живота си се чувствах сред приятели. Бях напълно, блажено щастлив… докато моят южен Едем не бе разрушен от момиче на име Валънтайн.

На осемнайсет, тя беше най-красивото създание в Париш. Да я наблюдава човек как пристъпва царствено по тротоара към входната врата на гимназията, беше все едно да гледа самото въплъщение на артистичната чувственост…“

Шугар Бет дочете страницата, прегледа набързо следващата и продължи да чете, задъхана, с пламтящи и зачервени от гняв страни. Тя беше Валънтайн. Той беше променил името, както и имената на останалите тийнейджъри от онова време, но с това нито за миг нямаше да заблуди никого.

„Валънтайн беше тийнейджърка вампир, която след училище пиеше кръвта на невинните жертви, докато замезваше с панирани пилешки хапки. Но на мен не ми се струваше истински опасна, докато не реши, че кръвта на момчетата, нейни връстници, не й стига, и не започна да се озърта за по-възрастна плячка.

За мен.“

Слънцето се бе спуснало ниско над езерото и въздухът захладня. Когато стигна до края на книгата, Шугар Бет трепереше. Остави я настрани, сви колене, обгърна ги с ръце и подпря брадичка върху тях. Нейната история заемаше по-малко от една глава, но тя имаше чувството, че всяка дума е жигосана върху кожата й, като татуировките, които момчетата рисуваха върху китките си с химикалка, когато им беше скучно в час. Там беше всичко — нейният егоизъм, интригите, лъжите й — всичко бе изложено на показ, пред людския съд. Срамът я изгаряше отвътре. Както и гневът. Той го е знаел от самото начало. Когато са се смеели, целували, любили, той е знаел какво е написал за нея. Знаел е, че тя ще го прочете някой ден, но не я беше предупредил.

Остана край езерото, докато окончателно се стъмни, загърната в одеялото, притиснала колене към гърдите. Когато се прибра, пристройката за карети я посрещна празна и потискаща. Уини беше оставила бележка върху масата, но Шугар Бет я подмина, без да я прочете. Не беше яла през целия ден, но само при мисълта за храна й се повдигаше. Качи се горе, изми лицето си и си легна. Таванът, в който Талула бе гледала четирийсет години, й приличаше на капак на ковчег. Целият живот на леля й беше погребална песен, мъка и жал по изгубената любов.

Шугар Бет усети, че се задушава. Стана и слезе долу, но дори тук всичко бе пропито с горчивината на Талула. Вехтите мебели, избелелите тапети, пожълтелите завеси — всичко бе белязано от гнева на една жена, превърнала погубената си любов във фикс идея, опустошила живота й. Главата й запулсира. Това не беше дом, а мавзолей и ателието беше неговият олтар. Грабна ключа и излезе в нощта. Ръцете й трепереха, докато в мрака се опитваше да уцели ключалката. Най-сетне ключът прищрака, тя отвори вратата и светна единствената крушка на тавана. Докато оглеждаше жалкия мемориал на погребаната любов, тя си представи оправданията и обясненията на Колин. Книгата бе написана много преди ти да се върнеш. Какъв смисъл щеше да има, ако ти бях казал по-рано?

Какъв наистина?

Шугар Бет пристъпи в хаотичната сърцевина на мрачния дух на Талула и започна да повдига мръсния найлон. Нямаше да живее по този начин. Никога вече. Нямаше да бъде пленница на собствените си желания и копнежи. Щеше да драсне кибритена клечка и цялата тази безумна енергия от бои, пропилени надежди и оплакани загуби щеше да изчезне в пламъците.

Пред очите й се завъртя многоцветна вихрушка. Сърцето й запрепуска. Нахвърлените в яростен екстаз мазки и петна избухнаха пред очите й. И тогава я видя.

Картината, която Линкълн Аш бе оставил на Талула.

[1] Съвременен американски писател (1945 г.), един от романите му „Принцът на приливите“ е филмиран през 1991 г., с Барбра Стрейзънд и Ник Нолти. — Бел.прев. ↑

[2] Прочути писателки — Джейн Остин, англичанка (1775–1817); Харпър Лий, американка (1926 г.), известна с романа си „Да убиеш присмехулник“; Алис Уокър, афроамериканка (1944 г.), носителка на „Пулицър“. — Бел.прев. ↑

[3] Мери Стюарт, английска писателка (1916); Дафни дьо Морие, английска писателка (1907–1989); Лавърл Спенсър, американска писателка (1943); Джорджет Хейър, английска писателка (1902–1974); Хелън Фийлдинг, английска писателка (1960). — Бел.прев. ↑

21

„Госпожица Крийд се качи унило на леглото и остана дълго край отворения прозорец на спалнята, взирайки се невиждащо в градината, обляна от лунна светлина. Нямаше съмнение, че това беше най-нещастният ден в живота й.“

Джорджет Хейър, „Коринтянинът“

Картината е била тук, през всичките тези години — безумна паяжина от алено и черно, кобалт и охра, с яростни ивици от жълто и експлозии в зелено. Не беше постелка. Никога не е било постелка. Тя изхлипа задавено и се свлече на колене до огромното платно, проснато върху бетонния под, прокара длани по капсулования капак от кутията от боя, дори по фосилизирания фас. Всички тези предмети не бяха захвърлени просто така, а реликви, оставени съзнателно, бележейки мига на творческия изблик на художника. В гърлото й заседна сподавен хлип. Нямаше нищо случайно в тези пръски и мазки, разлети по платното. Това бе стройна композиция, изригване на форма, цвят и емоция. Сега, когато разглеждаше картината, не можеше да повярва, че я бе помислила за постелка за под. Шугар Бет изпълзя до другия край и откри подписа в ъгъла. Плъзна пръст по единствената дума: АШ.

Отпусна се на пети. Дори и на мъждивата оранжева светлина от единствената крушка, висяща от таванската греда, цветният калейдоскоп бе в тон с хаоса, царящ в сърцето й. Леко се залюля. Остави се на яростния ритъм да я успокои. Раздвижи се. Отдаде се на страданието. Взря се в душата на картината.

— Шугар… Шугар… Шугар Пай…

Дюдюкане. Свиркане. Викане.

— Шугар… Шугар… Шугар Пай…

Тя рязко вдигна глава.

— Шугар… Шугар… Излез да си поиграем…

Скочи на крака. Къби Боумар и приятелите му се бяха върнали.

Стояха на малката поляна с форма на полумесец пред пристройката за карети — шестима мъже — с кутии с бира в ръце, извърнали лица към луната, виещи името й.

— Ела, Шугар Бет… Ела, сладурче…

Дюдюкане и рев.

— Шугар… Шугар… Шугар…

Викаха и пъхтяха.

— Шугар… Шугар… Шугар…

Вълче ръмжене, вой, пиянско свинско грухтене.

Тя се втурна към тях.

— Къби Боумар, писна ми от всичко това. Веднага престанете!

Къби разпери ръце и се блъсна в Томи Лилбърн.

— Но, Шугар Бет, ние искаме само малко любов.

— Ще получите само една тлъста ругатня от мен, ако ти и жалките ти приятелчета не се изметете моментално от моята собственост!

Джуниър Батълс политна напред.

— Ти не искаш да ни изгониш, Шугар Бет. Хайде, стига. Пийни бира с нас.

— Жена ти знае ли, че си тук?

— Не бъди толкова сурова. Ние просто се забавляваме по мъжки.

— По-скоро по глупашки.

— Ти си най-красивата жена на света! — обяви Къби, пъхна свободната си ръка под мишницата, размаха я като петльово крило и отново заскандира: — Шугар… Шугар… Шугар…

— Шугар… Шугар… Шугар… — не остана по-назад и Джуниър.

Томи отметна глава, от устата му изригнаха бирена струя и гръмък рев.

— О, за бога, по-тихо!

Тя се извъртя, готова да се нахвърли върху него, когато сякаш от нищото изникна Колин, като мрачен отмъстител, и се втурна към групата.

Къби изохка от болка, когато лакътят на Колин се заби в гърдите му и го повали на земята. Джуниър бе следващата му жертва — силен удар в челюстта го накара да изреве и го запрати към едно дърво. Карл Рей Норис се опита да избяга, но Колин се метна на гърба му, събори го, като междувременно повали и Джак Маккол. Томи, който стоеше на около два метра и половина, рухна на земята сам, преди Колин да го докопа.

Постепенно Колин осъзна, че никой не се бие. Изруга и се изправи. Застана със стиснати юмруци, подпрени на кръста, с разтворени крака, в очакване Къби, Джуниър, Джак или Карл да отвърнат на ударите му. Лунната светлина проблясваше върху тъмната му коса и бялата риза. Приличаше на пират, на черната овца на аристократичен род, принуден да търси щастието си, плячкосвайки испански галеони.

Той разтвори длани и заговори подигравателно с нисък, но суров тон:

— Хайде, момчетата. Искате да си поиграете? Поиграйте си с мен.

Шугар Бет отклони поглед от Колин към изпопадалите на земята мъже, към Томи, който пълзеше на четири крака, докато се опитваше да намери бирата си. Кръвта забуча в ушите й.

— Какво става? Никой ли няма да се сбие с него заради мен?

Къби потри удареното си коляно.

— По дяволите, Шугар Бет, ние сме доста пияни.

— Но вие сте шестима! — извика тя.

— Може да го нараним.

— Ами нали това е идеята, глупак такъв!

Джуниър разтри челюстта си.

— Това е Колин, Шугар Бет. Той е писател. Ако го натупаме, всички ще ни се нахвърлят.

— Тогава аз ще го направя, безполезни кучи синове! — изкрещя тя и се втурна срещу него.

Изненадан, Колин политна назад и едва не падна. Тя замахна и той изпръхтя, когато юмрукът й се стовари в слепоочието му. От своя страна Шугар Бет изсъска от болка — главата му беше по-твърда от ръката й — но това не я спря. Кракът й се стрелна и се заби в сгъвката зад коляното му.

Двамата паднаха заедно.

Той изохка шумно, когато лакътят й се заби в корема му.

— Какво правиш? — простена, а дъхът му излезе със свистене.

— Сритвам ти задника, подло, гадно копеле!

Опита се да се изправи на колене, за да продължи атаката си, но се подхлъзна на влажната трева, пльосна върху него и заудря с юмруци гърдите му.

— Ще се нараниш!

Той я улови за колана на джинсите, отдръпна я и се претърколи настрана, увличайки я със себе си. Прикова я към земята.

Тя се втренчи в него, очите й мятаха сребристосиви мълнии.

Зъбите на Колин проблеснаха в усмивка, а очите му се свиха до две цепки.

— Ще се успокоиш ли най-сетне?

Юмрукът й го халоса с все сила.

Той трепна, сграбчи ръцете й над лактите и ги притисна към тревата. Тя се опита да освободи коляното си, но Колин предугади намерението й и блокира крака й с бедро. Шугар Бет го изрита с другия крак в прасеца. Двамата отново се претърколиха, но този път тя беше отгоре. Вместо да отвърне на ударите й, той се опита да я укроти, което още повече я вбеси.

— Бий се, лъжливо английско мамино синче!

— Престани! — Той се опита да улови другия й крак. В същото време изръмжа на мъжете: — Махнете я от мен, преди да си е счупила нещо!

— Според мен се справя много добре — обади се Джуниър.

— Пази се от другото й коляно! — извика Карл Рей.

Ала предупреждението му закъсня и Колин изрева от болка. Тя пропусна най-уязвимото му място, но го удари в бедрото, при това достатъчно силно, за да го заболи. Колин изруга тихо, почти злобно и отново я затисна с тялото си.

Ще бъдеш жена на всички времена, Шугар Бет.

Отгласът от думите на майка й отекна в главата й. Заля я вълна от срам и адреналинът, който подклаждаше гнева й, внезапно пресекна. Поредният мъж. Поредното сбиване. Догади й се.

Постепенно Колин осъзна, че тя е спряла да се бие. Отслаби натиска върху гърдите й и се свлече от нея.

Тя чу пукот от отварянето на бирена кутия, последвана от гласа на Къби:

— Изглежда, представлението свърши, приятели. Май е по-добре да си вървим.

Чу се трополене от отдалечаващи се стъпки.

— Лека нощ, Шугар Бет.

Издрънчаха нечии ключове.

— Лека нощ, Колин.

Оригване.

— Пазете се.

Миг по-късно се чу рев на автомобилни двигатели.

Колин се изправи. Накъсаното му дишане нарушаваше нощната тишина, а гърдите му тежко се надигаха. Той погледна надолу към нея, после й подаде ръка, за да й помогне да се изправи.

Тя преднамерено я пренебрегна и сама се надигна на колене. Одраният й лакът изгаряше от болка, джинсите й бяха скъсани. Почувства нещо горещо върху лицето си, но чак след няколко секунди осъзна, че са сълзи.

Сърцето на Колин се сви от мъка, когато видя сълзите да блестят върху красивите й високи скули. Най-сетне го беше постигал. Най-сетне беше поставил Шугар Бет Кеъри на колене.

От гърдите му се изтръгна задавено възклицание. Той се отпусна на земята до нея и я привлече в прегръдките си. Тя не се възпротиви. Покри с целувки клепачите, страните й, попиваше с устни солената влага. Очите му пареха и той примигна, за да спре напиращите си сълзи. Прокара длан по вълнообразната линия на гръбнака й. Целуна слепоочията й. Той беше човек на словото, ала не можа да измисли какво да й каже, освен глупавите думи, произнесени с дрезгав шепот:

— Виждам, че си прочела книгата ми.

Тя кимна и главата й се удари в гърдите му.

Колин притисна чело в нейното. Вдъхна издишания от нея въздух. Опита се да измисли някакъв начин, по който да заличи всички лоши неща, но нищо не му идваше наум.

— Почувствах се, сякаш бях изнасилена — пророни Шугар Бет.

Той потръпна.

Дъхът й погали лицето му.

— Зная, че всичко това е било написано много преди да се върна. И всяка дума е истина. Зная го. Аз бях лесна плячка. Повече от лесна. А ти можеше да ме опишеш с много по-черни краски след всичко, което ти причиних. Дори разбирам защо не ми каза веднага. Каква полза би имало? А сега поне съм подготвена.

— Недей, любима — прошепна той. — Не се опитвай да оправдаваш това, от което толкова те боли. — Обхвана лицето й в шепи, целуна мократа диря върху бузата й. — Ако можех да започна отначало, бих го написал другояче.

— Фактите не може да се променят.

— Но може да се промени гледната точка върху същите тези факти.

Можеше да остане така, на колене, редом с нея, за цял живот, но тя се отдръпна от него и седна на мократа трева, като подви единия крак под себе си.

— Тази вечер намерих картината — рече бавно тя.

Още един нож се заби в сърцето му.

— Наистина ли?

— В ателието. Постелката върху пода. Постелката е картината.

Колин си каза, че трябва веднага да й признае всичко, но тя продължи да говори:

— Докато растях… Колко пъти претърсвах ателието, когато се върнах… сякаш съм била сляпа, нито веднъж не прогледнах. До тази вечер.

Време беше да забие и последния гвоздей в ковчега си. Колин се изправи.

Тя последва примера му. Косите й се разпиляха върху бузата й и тя ги отметна с трепереща ръка.

— Нищо чудно, че баща ми винаги се смееше, когато се заговореше за картината. Леля Талула я е била скрила пред погледите на всички.

Горното копче на блузата й се бе разкопчало и се виждаше краят на сутиена, кремавобял, като душата й.

— Значи си намерила това, за което дойде — рече той.

Шугар Бет кимна.

— Последното платно на Аш с такъв размер се продаде на търг за четири и половина милиона долара.

— Ще бъдеш богата жена. Независима.

— Това платно няма да струва толкова.

— Няма ли?

— Искам тази картина да бъде изложена в музей, а не скрита в някоя частна колекция. Това ще ограничи броя на купувачите. Но за мен главното е да получа достатъчно, за да обезпеча живота на Дилайла.

— Пак ще ти останат доста пари.

— Предполагам.

— Нашата благородна, самопожертвователна героиня. — Не го изрече саркастично, но тя настръхна и той прокле тази част от душата си, която толкова се ужасяваше от най-малкия признак на сантименталност, че всяка проява на чувства бе белязана с цинизъм въпреки волята му. Насили се да зададе въпроса, който го ужасяваше. — Кога смяташ да заминеш?

— Веднага щом уредя всичко около картината.

— Това няма да ти отнеме много време.

— Може би седмица.

Колин докосна косата й.

— Обичам те, знаеш го.

Устните й затрепериха и върху миглите й блесна сълза.

— Ще го преживееш. Повярвай ми, казва го човек с опит. Любовта не е чувство, което трае вечно.

— А ти преживя ли любовта си към Емът?

— Сигурно съм я преживяла, иначе нямаше да се влюбя толкова бързо в теб.

Толкова откровено признание на чувствата й би трябвало да го зарадва, но вместо това само усили болката му.

— Нима толкова малко вярваш в себе си?

— Не става дума за вяра. Просто съм реалист.

— Ако беше истина, ти нямаше да заминеш. Всичко, от което имаш нужда, е тук, в Париш.

— Грешиш.

— А какво ще стане с онази книжарница за детски книги, за която говореше? Сега тази мечта може да се осъществи. Тук е твоят дом, Шугар Бет, мястото, на което принадлежиш.

— Не, сега това е твоят град.

— И е твърде тесен за двама ни, така ли?

— Знаеш, че няма да се получи.

— Трябва да останеш. Имаш семейство. — Пое дъх пресекливо. — И имаш мен.

Печал забули очите й.

— Тъкмо затова трябва да замина. — Сведе очи и се извърна. — Не мога да го направя. Прости ми.

— Намерих картината миналата седмица.

Тя рязко се извърна към него.

— Когато претърсвахме ателието. Бил съм там десетки пъти, но… в онзи ден бях в ужасно настроение. Знаех, че те губя, а ти стоеше точно до нея. Извърнах глава, за да ти се тросна за пореден път. Нещо в ярките цветове, в безумните мазки на боята… сграбчи ме за гърлото.

Шугар Бет кимна, сякаш го разбираше, при все че той самият все още не можеше напълно да определи бурята от емоции, връхлетяла го в онзи момент.

— Кога смяташе да ми кажеш?

— Всеки един ден през изминалата седмица.

Тя не се разсърди, както Колин очакваше, в погледа й не се четеше укор. Дори го гледаше с нещо като разбиране.

— Искам да се омъжиш за мен — изтърси той, усетил, че тя се готви отново да се отдалечи от него.

Очите й се разшириха.

Ненадейните слова би трябвало да го разтърсят — никога не бе очаквал, че отново ще ги произнесе — но на душата и сърцето му беше спокойно, като че ли цялото му същество отдавна ги бе очаквало. Пристъпи към нея и обхвана с шепи прекрасното й лице.

— Жалко, че нямам магнолия или поне гардения. Нещо, което да подхожда на голям романтичен жест. Напълно съм способен на подобно нещо, знаеш го.

Шугар Бет притисна за миг буза към дланта му.

— Никога не бих ти го причинила.

Страхът й го вбеси. Беше твърде познато, твърде много приличаше на миналото.

— Няма да те моля, Шугар Бет. Веднъж в живота си съм молил жена и никога повече няма да го направя. Или си достатъчно силна, за да ме обичаш. Достатъчно силна, за да ми позволиш да отвърна на любовта ти с любов — или не си. Кое от двете?

— Предполагам, че това, което ти смяташ за липса на смелост, за мен е проява на мъдрост.

— Няма нищо мъдро в това, да бягаш от любовта.

— Има, когато става дума за мен.

И тя си тръгна, оставяйки го сам във влажната пролетна нощ.

През следващите дни Шугар Бет се движеше като насън. Нито веднъж не видя Колин, само понякога зърваше колата му, докато завиваше по алеята към дома му. Той дори спря да работи по зида. Увереността, че е взела правилното решение за двамата, не смекчаваше факта, че бе причинила болка на човека, когото обичаше. А колкото до това, което бе причинила на себе си… Рано или късно, щеше да го преодолее. Както винаги.

Докато обслужваше клиентите в „Джемайма Букс“, Шугар Бет се опитваше да се убеди, че Колин грешеше, като я обвиняваше в страхливост. Хората, които не се учеха от грешките си, заслужаваха да бъдат нещастни. Не можеше да се прехвърля презглава от един мъж на друг, да дарява щедро с топлината си всеки избраник, отдавайки му сърцето си, да се влюбва в самата любов, а след това да се разочарова. Колин не разбираше, че тя го защитаваше.

Развълнуваните представители на „Сотбис“ пристигнаха в сряда, за да вземат картината. Ателието изглеждаше празно без нея, но Шугар Бет не съжаляваше, че картината я няма. Стигаха й собствените й объркани и тревожни емоции и нямаше нужда да гледа нечии други, изобразени върху платното с безумие от тонове и цветове.

Седмицата бавно се изнизваше. Тя опитваше да се убеди, че ще понесе с достойнство унижението, което я очакваше, когато „Отражения“ излезе на пазара. И преди бе оцелявала.

Шугар Бет получи малък заем от банката, с който да преживее, докато картината бъде продадена. Платното на Аш беше много по-голямо, отколкото си бе представяла в най-смелите си мечти. След като учредеше попечителски фонд за Дилайла, щяха да й останат достатъчно пари, за да открие детска книжарница. Колин беше прав. Липсваше й призвание да продава недвижими имоти. Нищо не можеше да се сравни с радостта, която изпитваше, когато запознаваше едно дете с нова книжка. Веднага щом пристигнеше в Хюстън, щеше да започне да търси подходящо място и щеше да забрави, че вече го е намерила в изоставената гара в Париш, Мисисипи.

С усилие на волята пропъди образа на старите тухлени стени, рафтовете с книги и малката къщичка на колела, превърната в уютно място за четене. Не желаеше да си представя кокетното кафене, разположено върху някогашната товарна платформа, нито релсите, обрасли в бурени, заменени от дървета в големи саксии и кошници с цветя. Предпочиташе да се съсредоточи върху работата си.

Джуъл бе пуснала обява, че търси продавачка, но Шугар Бет не одобри нито една от кандидатките.

— Трябва да назначиш някоя, която обича детските книги.

— Вече го направих — отвърна дребничката й шефка. — Намерих теб.

И точно в този момент, заобиколена от книгите на Сандра Киснерос[1] и Мери Хигинс Кларк, Шугар Бет избухна в сълзи. Джуъл я прегърна, но някои неща не бяха подвластни на човешка утеха.

Уини обяви, че в понеделник вечерта устройва сбирка — десерт на помирението и опрощението, за да се сдобри Шугар Бет с горгоните, преди да напусне града.

— Честно казано, не съм сигурна какво помирение и опрощение ще се получи — додаде сестра й. — Те тъкмо свикнаха с мисълта за завръщането ти, а ти отново заминаваш. Ще го приемат като лична обида.

— Ти знаеш, че нямам друг избор.

— Зная, че ти така смяташ.

Шугар Бет прочете в очите на Уини, че тя също се чувстваше предадена.

Нощно време почти не спеше. Стоеше с часове до прозореца, загледана във „Френчманс Брайд“ и се бореше с почти непреодолимото желание да изтича при него. Как можа да я помоли да се омъжи за него? Нима е забравил да брои? Що за идиотско хрумване, какъв миг на умопомрачение го бе накарал да пожелае да стане четвъртата й жертва?

Съботата беше последният й ден в книжарницата. Слухът, че си заминава, бе плъзнал навред и половината град се извървя, за да се сбогува с нея. Поне този път нямаше да мислят само лоши неща за нея. Късно следобед напливът най-после секна и тя отиде за последен път в детската секция. Тъкмо подреждаше малките столове, когато Уини нахлу през вратата.

— Райън току-що се обади от „Френчманс Брайд“! Колин напуска Париш още днес.

— Какви ги дрънкаш?

— Той си тръгва. Заминава завинаги.

Кръвта на Шугар Бет се вледени.

— Не ти вярвам.

— В момента прибира вещите си в багажника на колата. Колин е предупредил Райън да не ти казва нищо, докато не замине.

— Колин обича Париш! Не може да замине. Този град означава всичко за него. — Докато го изричаше, в съзнанието й изплува първото изречение от „Отражения“: Дойдох в Париш два пъти. Първият път, за да напиша велик роман. Вторият — повече от десет години по-късно — защото исках да се върна у дома. — Защо заминава? — промълви отмаляло.

— Мисля, че и двете знаем отговора.

— Вярва, че ако замине, аз ще остана — изрече Шугар Бет на един дъх, сетне притисна пръсти към устата си.

— Той смята да ти продаде „Френчманс Брайд“.

Шугар Бет я изгледа смаяно.

— Трябва да се свържеш с адвоката му и да предложиш цена.

Тя изпъна рамене.

— Не може да го направи. Къде са ми ключовете?

— Моята кола е отпред. Побързай!

Двете изтичаха на улицата, където точно под табелата „Паркирането забранено“, под странен ъгъл бе спрян мерцедесът на Уини. Гумите изсвистяха, когато Уини даде на заден и рязко потегли.

— Всичко оплеска — процеди гневно тя, докато преминаваше на червено.

Рамото на Шугар Бет се удари във вратата, когато завиха зад ъгъла, и тя заби нокти в дланите си.

— Вродена дарба.

— Предполага се, че си голям експерт по мъжете и знаеш как да се оправяш с тях — изпухтя подигравателно Уини. — Всъщност си национално бедствие, ето какво си ти!

— Не започвай отново с нравоученията.

— Ти си идеална за него. Всичко е толкова объркано. И аз не го разбрах веднага. Как бих могла, когато става дума за теб? Но сега вече ми е кристално ясно. Ти си единствената жена, която притежава достатъчно сила, за да му се опъне. Той плаши всички останали. И се нуждае от теб. Вчера, когато се видяхме, говореше уж както обикновено и на място, но сякаш нещо в него се бе пречупило, като че ли беше изгубен.

Шугар Бет се взираше право напред, кършейки пръсти.

Когато спряха пред „Френчманс Брайд“, Шугар Бет видя лексуса, паркиран отстрани. Колин слагаше нещо в багажника. Райън слизаше по стълбите, понесъл кашона с компютъра. Тя изскочи от колата и затича през поляната. Гордън я видя и се разлая. Колин я наблюдава за миг, после се обърна намръщено към Райън, когато тя приближи.

— Помолих те да не й казваш.

— Тук нещата следват собствения си ход — обясни Райън. — Вече би трябвало да го знаеш.

Колин грабна кашона от ръцете му, заобиколи колата и го остави на задната седалка. Райън се насочи към Уини, а Шугар Бет пристъпи към Колин. Той изглеждаше надменен и отчужден, но притежаваше нежната и уязвима душа на поет и високомерната му маска вече не можеше да я заблуди.

— Това е лудост! Какво си мислиш, че правиш?

— Ти си тази, която реши, че не можем и двамата да живеем в този град — отвърна той и се наведе, за да премести някакъв кашон.

— Ти! — извика тя. — Ти си този, който трябва да живее тук.

— Хайде, стига — подсмихна се той, сякаш заминаването му беше нещо незначително. — И двамата знаем, че Париш е по-скоро твой дом, отколкото мой.

— Това не е вярно. Сега градът е твоят дом. Колин, не го прави.

— Всеки от нас прави своя избор. Ти реши да бъдеш страхливка, а аз — да го приема.

— Аз не съм страхливка. Просто се опитвам да проявя разум. Ти не можеш да си тръгнеш от „Френчманс Брайд“. Това е твоят дом. Тук си вложил сърцето и душата си.

— Не, Шугар Бет — тихо промълви той. — Сърцето и душата ми са вложени в теб.

Тя потръпна.

Той отново се наведе в колата и премести един кашон с книги. Тя видя на пода купичката за вода на Гордън. Колин се изправи и хлопна вратата. Маската на отчужденост не слизаше от лицето му.

— Говори с адвоката ми за къщата. Веднага щом реша къде ще отседна на първо време, ще си прибера останалите вещи, но междувременно ти спокойно можеш да се нанесеш.

— Не мога да повярвам, че го правиш. — Погледът й се стрелна към Уини и Райън, мислено умолявайки ги да кажат нещо, което ще го застави да размисли и промени решението си, ала те изглеждаха безпомощни като нея. — Моля те — прошепна тя. — Веднъж вече те прогоних от града. Не ми позволявай отново да го направя.

— Ти, мила моя, си тази, която реши, че това място е тясно за двама ни. — Извади нещо от джоба си и го пъхна в ръката й.

Когато се отдалечи, за да стисне за сбогом ръката на Райън, тя видя, че й е дал ключовете от „Френчманс Брайд“.

— Кажи на Джиджи, че довечера ще й се обадя. — Прегърна Уини. — Грижете се за себе си, госпожо Дейвис.

Уини го стисна силно за рамото.

— Вие също, господин Бърн.

— Не! — Шугар Бет се втурна напред. — Не, няма да го позволя, чуваш ли ме? Тази твоя благородна жертва няма смисъл, защото аз също ще замина, независимо дали ти ще останеш тук, или не. Говоря сериозно, Колин. Всичко това е напразно. Следващата седмица напускам завинаги този град.

— Това би било много глупаво. — Той се приближи към нея, повдигна брадичката й и нежно докосна устните й. Искаше й се нещо повече, но когато се опита да го прегърне, той се отдръпна. — Сбогом, любов моя.

— Колин…

Мъжът, когото обичаше с цялото си сърце, й обърна гръб, заобиколи колата и отвори вратата на мястото до шофьора.

— Да вървим, Гордън.

Кучето мигом изприпка до него и скочи в колата — какъв отвратителен предател! Колин затвори вратата. Гордън опря предните си лапи върху облегалката на седалката и се втренчи в Шугар Бет. Уини пристъпи до нея и улови ръката й.

— Не го прави — прошепна Шугар Бет.

Колин я погледна за последен път и отвори вратата откъм шофьора. Но тъкмо когато се канеше да седне, Гордън се изстреля покрай него и изскочи навън.

— Гордън? — Колин щракна с пръсти.

Кучето сведе унило глава и се повлече към Шугар Бет, влачейки уши по тревата. Тя коленичи до него, опитвайки се да преглътне буцата, заседнала в гърлото й.

— Върви, приятелю — прошепна младата жена и го погали по главата. — Вече си неговото куче.

Но Гордън въздъхна жално и легна на тревата в краката й.

— Е, какво да се прави — сви рамене Колин.

Говореше нехайно, сякаш не му пукаше, като че ли и това поредно предателство е било неизбежно. След миг завъртя стартера на мотора и колата потегли по алеята.

— Не! — Шугар Бет се стрелна напред, готова да се хвърли пред колата, но Райън я улови за ръката и я дръпна назад.

— Недей, Шугар Бет. Имай малко гордост.

— Пусни ме!

Твърде късно. Колин Бърн бе потеглил завинаги от последната гара.

Гордън зави — скръбен, раздиращ сърцето звук, изтръгнал се от глъбините на кучешката му душа. Шугар Бет трепереше толкова силно, че чак зъбите й тракаха. Отскубна се от Райън и коленичи до кучето. Изведнъж си спомни за купичката за вода на пода пред задната седалка в колата на Колин. Къде ли щеше да е той, когато я забележи? На някоя бензиностанция? Ще сваля куфара си, за да отседне в крайпътен мотел? Той бе преживял толкова много загуби: обичта на бащата си, която би трябвало да му принадлежи по право, съпругата, която го бе предала, защото не бе имала смелостта да живее, нероденото дете, Гордън… и тя.

Вдигна глава тъкмо навреме, за да види как Райън привлича Уини в обятията си. Тя се сгуши до гърдите му, но той не гледаше към нея. Взираше се в Шугар Бет. И в златистокафявите му очи тя видя голямото му любящо сърце, дълбоко вкоренената му почтеност. Видя мъж, способен на вярност, мъж, заслужаващ доверие. Мъж, който знаеше как да обича… завинаги.

В ушите й запищя нещо шумно и пронизително. Сърцето й блъскаше глухо в гърдите. Свлече се в тревата и тупна толкова силно, че си натърти опашната кост.

Мили боже, ето че отново го бе направила!

— Шугар Бет? — Уини се изтръгна от прегръдката на Райън и се спусна към нея. — Добре ли си?

Тя не можеше да диша. Не можеше да се движи. Отново бе обърнала гръб на любовта на един добър мъж. Уини коленичи до нея и я разтри по гърба.

— Всичко ще се оправи.

Шугар Бет отпусна глава на коленете й. Колин й бе казал, че няма да я моли, и бе удържал на думата си, но тогава в него бе говорила мъката, а не гордостта. Той не си тръгваше от Париш, за да остане тя. Тръгваше си, защото не можеше да понесе болката, че отново се е влюбил в жена със страхливо сърце.

От самото начало той е бил прав. Тя го отхвърли не от храброст. Направи го от страх. Прогони го, защото не бе съумяла да намери в себе си достатъчно мъжество, за да им даде поне един шанс.

Гордън я лизна по бузата. Шугар Бет вдигна глава към Уини.

— Много се страхувам — прошепна.

Уини стисна рамото й.

Късното следобедно слънце се показа иззад един облак и лъчите му заслепиха Шугар Бет. Сякаш я прониза електрически ток и тя скочи на крака.

— Чантата ми! Трябва ми мобилния телефон. Къде ми е чантата?

— Остана в книжарницата — отвърна Уини. — Ще донеса моя.

Но Райън вече й подаваше неговия.

— За бога, недей да проваляш и това.

Сърцето й биеше до пръсване, докато набираше номера на Колин. Беше направила огромна грешка, най-голямата възможна грешка и трябваше да я поправи. Двамата с Колин нямаше как да оправят нещата, ако не са заедно. Свлече се в тревата до Гордън, докато телефонът звънеше. Един път, два пъти, три пъти. Включи се гласова поща.

— Той не вдига. — Тя прекъсна връзката, отново набра номера, но той пак не се обади.

— Ближе раните си — рече Уини. — По-късно ще се обади. Хайде да те закарам до книжарницата. След това ще пренесем нещата ти във „Френчманс Брайд“.

Шугар Бет вдигна рязко глава.

— Не мога да се преместя във „Френчманс Брайд“.

Уини я изгледа спокойно.

— Ти вече завинаги се върна у дома. Не можеш да постъпиш другояче.

[1] Американска писателка от мексикански произход, родена 1954 г. — Бел.прев. ↑

22

„О, боже, толкова бих искала да зная къде е отишъл и какво означава всичко това!“

Джорджет Хейър, „Коринтянинът“

До вечерта Уини и Райън настаниха Шугар Бет във „Френчманс Брайд“. Свършиха сами цялата работа, докато Шугар Бет кръстосваше из къщата и напразно звънеше на Колин. Тревогата й нарастваше с всяко позвъняване. Корав човек беше той. Ами ако имаше само една възможност и тя я бе провалила? Може би заминаването му бе своеобразен ритуал, за да я прогони завинаги от сърцето си.

Беше застанала на любимото си място, пред вратата на дрешника на Колин, и наблюдаваше суетенето на Уини. Доплака й се при вида на жалките си дрехи, окачени до скъпите костюми и спортните сака на Колин, които той бе оставил.

— След като си тръгнете, отново ще върна всичките си вещи в пристройката за карети — заяви тя.

— Не, няма да го направиш — сряза я Уини. — Ще се чувстваш по-добре, ако останеш тук. Това ще ти помогне да разбереш къде трябва да живееш.

— А ти откъде знаеш?

— Просто зная.

Шугар Бет се извърна. Гордън я последва на долния етаж, където Райън си почиваше на дивана в остъклената стая, пиеше бира и гледаше края на турнира по голф.

— Искам си жената обратно — промърмори той и изключи телевизора, когато тя влезе. — Зная, че си разстроена, и разбирам, че моментът не е подходящ, но искам тази вечер тя да се прибере у дома.

— Ти си я имал четиринайсет години. Не мога ли да бъда с нея само още няколко дни?

— Не. Тя ми е нужна сега.

— Мислиш, че съм егоистка, нали? Като я задържам при себе си?

Той се усмихна и остави бирата.

— Естествено.

Шугар Бет отиде до прозореца и погледна към купчината камъни, струпани край започнатата стена, и се помоли някой ден Колин да я довърши. Защо му трябваше да тръгва така внезапно? Трябваше да им даде повече време и когато най-после се свържеше с него, възнамеряваше да му го каже.

— Защо телефонът му е изключен?

— Защото не желае да говори с теб.

— Повече ми харесваше, когато беше мил и любезен.

— Ти не му даде много възможности за избор.

Гордън се потърка в глезена й. Тя се наведе и го погали, намирайки някаква утеха в позната му топлина.

— Спомняш ли си нашето „Винаги ще те обичам“?

— Тогава бяхме деца — усмихна се той. — И вечната любов ни се струваше напълно възможна.

— Кен и Барби съществуват по-лесно в измисления свят, отколкото в реалния живот.

Райън протегна крака.

— Струва ми се, че не съм ти благодарил, задето ме заряза.

— Няма защо да ми благодариш.

— Сега е лесно да се види, че двамата с теб никак не си подхождахме — отбеляза той. — Аз съм твърде скучен за теб, а твоята склонност към драматични изяви щеше да ме подлуди.

— Колин обича драмата. Всъщност така си вади хляба.

Той й се усмихна с милата усмивка на Кен.

Шугар Бет се отпусна на отоманката.

— Трябваше да съм по-отстъпчива с него.

— Жалко, че не достигна до това прозрение преди няколко дни.

— Аз съм кралицата на драмата — призна тя мрачно. — Винаги се научавам по трудния начин.

— Райън, мисля, че… — подхвана Уини с влизането си.

— Не — прекъсна я той и стана от дивана с внезапно помрачняло изражение. — Нито минута повече. Говоря сериозно, Уини. Или Шугар Бет е на първо място в живота ти, или аз. Избирай.

— Не се опитвай да ме шантажираш.

— Ти винаги искаш да става по твоему. Е, аз пък ти заявявам, че този път няма да се получи.

— Престани да се държиш като муле.

— Ако някой се държи като муле…

— О, я спрете и двамата! — намеси се Шугар Бет. — Изтрайте, докато останете сами, преди да започнете любовните игрички. — Надигна се от отоманката, пристъпи до средата на стаята и застина. — Джиджи!

Те се вторачиха смаяно в нея.

— Колин каза, че тази вечер ще се обади на Джиджи. Бързо! — Изхвръкна навън.

Райън, Уини и дори Гордън се затичаха след нея.

Шугар Бет нахлу в къщата на Галантайн тъкмо когато Джиджи слизаше от горния етаж. Беше зарязала готическите дрехи и сега бе облечена в три четвърти панталони и прозрачна блуза, чиито краища бяха завързани под гърдите. Вчера, когато Шугар Бет я попита за причината за тази промяна в облеклото, момичето я бе погледнало многозначително и бе заявило, че изследва сексуалността си. Въпреки разстроеното си емоционално състояние Шугар Бет разбра, че племенницата й я изпитва, и не се хвана на въдицата.

— Какво си направила с Колин? — извика Джиджи, като смъкна слушалките.

— За какво говориш?

— Той е заминал!

— А ти откъде знаеш?

— Той ми каза.

Шугар Бет се вцепени.

— Кога?

— Преди пет минути, по телефона.

Шугар Бет се свлече на долното стъпало и зарови лице в шепи.

— Вече си говорила с него?

— Звучеше доста потиснат — изгледа я обвинително Джиджи. — Зарязала си го, нали?

Шугар Бет не можа да измисли какво да отговори.

Едно беше да замине, но съвсем друго да преустанови всякаква връзка с нея и тя не възнамеряваше да се примирява с това. В понеделник сутринта първата й работа беше да позвъни на издателя му и да го помоли да я свърже с рекламната агентка на Колин. Когато жената се обади, Шугар Бет заговори с акцента на потомствен янки.

— Обажда се Франсес Гордън. От шоуто на Опра.

— Гордън? Името не ми е познато.

— Аз съм нова. Разбирам, че се обаждам в последната минута, но Опра иска да покани господин Бърн да участва в шоуто й тази седмица. Трябва спешно да се свържа с него още днес, за да уговорим подробностите. Стивън Кинг също напира да участва, а вие знаете колко настоятелен може да бъде той.

— Не мисля, че господин Бърн е свободен.

— Разбира се, че е свободен. Това е Опра!

— Мисля, че е по-добре да говоря с някой от сътрудниците на Опра, с които обикновено контактувам.

— За съжаление, тази сутрин тя претърпя инцидент. Нищо сериозно, но известно време ще отсъства от работа.

— Странно. Аз говорих с него преди по-малко от десет минути.

— Може би докато е чакал линейката.

Жената затвори телефона.

Уини отстъпи пред настояването на Райън и в неделя вечерта се прибра у дома. Но това още не означаваше, че смяташе да изостави Шугар Бет на неволите й. Реши сбирката на горгоните — десертът на помирението и опрощението — да се състои във „Френчманс Брайд“.

— Така ще бъде по-символично — увери тя сестра си.

В понеделник вечерта, докато плакнеше на мивката чинийките със следи от шоколада, Уини си каза, че трябва да е щастлива от развоя на събитията. Шугар Бет приличаше на навита пружина, така че от началото атмосферата беше малко напрегната, но горгоните бяха готови да й простят. Като добра християнка, Ейми се стараеше да опрощава греховете на околните, а отношението на Лий Ан към Шугар Бет вече се бе смекчило заради привързаността й към малкия Чарли. Хайди се разтопи в усмивки, след като Шугар Бет сподели възторга си от снимките на тригодишното й момченце. Само Мерилин отначало се дърпаше, като се предаде чак когато Шугар Бет я прегърна и й прошепна:

— Или ме убий, или ми прости.

А колкото до Колин… Всички дружно заявиха, че само Шугар Бет може така да подлуди един мъж, но не се нахвърлиха с упреци върху нея, така че тя леко се поотпусна. Когато изчезна и последното парче от двойната шоколадова торта на Уини, Шугар Бет отново беше горгона. Предводителката на горгоните.

Уини взе последната чиния и я пъхна под течащата вода. Петте жени се бяха събрали в остъклената веранда, кискаха се и споделяха спомени, от които Уини не беше част. Не биваше да се чувства, сякаш са я изоставили — тя беше настояла да разчисти масата и да измие чиниите — но й се струваше, че отново е на шестнайсет.

Грабна с отвращение кърпата за бърсане на съдове. Знаеше колко много липсват горгоните на Шугар Бет и би трябвало да е щастлива, че тя отново ги е събрала. Но те бяха и нейни приятелки и на Уини й харесваше да е тяхната водачка. До днес тъкмо тя имаше последната дума, когато се решаваше къде и кога да устроят поредната си сбирка и какво да се донесе. Тя бе тази, която утешаваше разстроените и изслушваше изповедите. И се справяше отлично. А сега всичко щеше да бъде различно.

Освен ако Шугар Бет не напусне Париш.

Мисълта отрезви Уини. Не искаше Шугар Бет да заминава. Сега, когато се бяха намерили, нямаше да се откаже от сестра си, дори това да означаваше края на лидерството й сред горгоните. Когато се присъедини към компанията, разговорът продължи без нейното участие.

— … помниш ли, когато упражнявахме „лунната походка“ в дневната на Хайди и счупихме лампата на майка й?

— … ами когато бащата на Ейми ни хвана да пушим?

— А онази нощ, когато бяхме на носа край езерото и колата на Райън отказа да запали?

— Помните ли как…

— Не, не помня! — за своя изненада викна Уини. — Тогава не бях горгона. И все още не съм. Ще ви бъда благодарна, ако проявите малко деликатност към чувствата ми и не прекараме остатъка от вечерта в разговори за отминали случки, от които аз не съм част.

В стаята се възцари неловко мълчание. Мерилин изтръска невидима прашинка от панталоните си. Хайди съсредоточено завъртя брачната си халка. Само Шугар Бет изглеждаше спокойна. Сви тънките си вежди в престорена изненада и огледа приятелките си.

— Искате да кажете, че не сте я посветили?

— Не ни е хрумвало да го направим — призна Лий Ан.

Мерилин подви крака под себе си.

— Ти винаги си ръководила ритуала по посвещаването.

— Вярно е — кимна Шугар Бет и се извърна към Уини, която ни най-малко не се впечатли от лукавото изражение на тези присвити сребристосини очи. — Уини, излез за малко, за да гласуваме.

— Да гласувате?

Шугар Бет я изгледа високомерно.

— Искаш ли да бъдеш член на „Горгоните“, или не?

Уини й отвърна с не по-малко надменен поглед.

— Не смятате ли, че сме малко стари за това?

Не, явно не смятаха.

Най-накрая Уини се предаде и престана да спори, отчасти защото нямаше полза и защото Шугар Бет най-после показваше нещо от предишния си дух. А освен това Уини наистина искаше да бъде една от горгоните.

Те я избутаха в гостната, където тя зачака.

Като че ли чакането нямаше край. Минутите се нижеха. Най-после й писна и тя нахлу в остъклената стая.

— Ще благоволите ли да ми обясните защо се бавите толкова много?

Мерилин посочи към Ейми, която се бе проснала на пода.

— О, ние гласувахме преди цяла вечност, но Ейми искаше да ни покаже едно от новите си упражнения и забравихме да те извикаме.

Думите й отново разстроиха Уини.

— Няма да ви позволя да ме забравите, ясно ли е? Само защото госпожица Велика претенция се навря отново под кожата ви, не означава, че можете да ме тъпчете.

— Ах, колко сме обидчиви! — сбърчи презрително нос Шугар Бет.

— Винаги е била — не остана по-назад Мерилин.

Лий Ан изгледа самодоволно Уини.

— По-добре внимавай как ни говориш. Още не си преминала церемонията по посвещаването, така че по всяко време можем да оттеглим поканата да се присъединиш към клуба.

Уини скръсти ръце пред гърдите си и раздразнено тропна с крак.

— Церемония по посвещаването?

И тогава се развихри оживен спор, защото никой не помнеше как точно се извършваше церемонията по посвещаването, но за едно бяха единодушни — трябваше им снимка на Джордж Майкъл.

— И за какво ни е? — с престорено търпение попита Уини.

Лий Ан подръпна презрамката на сутиена си.

— Трябва да се закълнеш, че вечно ще го обичаш.

— За нищо на света.

— Длъжна си — настоя Мерилин. — Това е ритуал на клуб „Горгоните“.

— Само дето нямаме снимка — изтъкна Хайди.

Ейми бръкна в чантата си и извади Библията.

— Хрумна ми нещо.

— Само не и снимка на Христос! — възкликна Мерилин.

Ейми изглеждаше разочарована, но покорно се подчини на всеобщия натиск. Спорът продължи, но не стигнаха доникъде. Най-сетне на Лий Ан й хрумна да разгледа колекцията от компактдискове на Колин.

— Вижте! Тук има новият албум на „Ю Ту“. Уини може да се закълне във вечна вярност на Боно.

Хайди огледа диска.

— Не ми се струва същото.

Шугар Бет подаде албума на Уини с искрена усмивка.

— Целуни снимката на Боно и му се закълни във вечна любов.

Уини я изгледа надменно.

— Добре, но само заради отдадеността му на добрите каузи.

За нещастие, това не беше краят на ритуала. Очевидно трябваше да последва някакво тайнствено приветствие, но никоя не го помнеше. Освен това трябваше да насядат в кръг и да си предават от ръка на ръка някаква „свещена“ огърлица, която обаче бе изгубена преди много години.

— Едно нещо помня със сигурност — каза Мерилин. — Трябва да кажеш кое момче харесваш.

— Боже, ще трябва доста да помисля — подхвърли Уини саркастично.

— Явно в нея не гори истинският дух на горгоните — изтъкна Хайди.

— Освен това трябва да ни споделиш една тайна — додаде Лий Ан.

— Сексуална тайна? — завъртя очи Уини. — Момичета, та тогава сте били на единайсет. Какви сексуални тайни сте имали?

— Доста. Мерилин бе открила сред вещите на майка си книгата „Радостта от секса“.

Уини вдигна ръце.

— Добре. Преди две нощи сънувах еротичен сън за Едуард Нортън[1].

— Е, кой ли пък не го е сънувал? — махна пренебрежително с ръка Хайди. — Трябва да споделиш нещо по-интимно.

Най-голямата сексуална тайна на Уини — липсата на желание към собствения й съпруг — беше нещо, което не възнамеряваше да споделя с никого. Затова се престори на замислена.

— Какво ще кажете за това? Мерилин, спомняш ли си, когато ти гледа Джиджи, за да можем двамата с Райън да отидем на онази конференция в Маями?

— Ъхъ.

— Нямаше никаква конференция в Маями. Наехме стая в един хотел в Мемфис и прекарахме там целия уикенд в сексуална игра на роби и господари.

Това беше лъжа, но реакциите им бяха повече от задоволителни.

— Ах, ти, развратница такава.

— Сексигрички на роби и господари?

— Използвахте ли белезници и всякакви такива неща?

— Всичко — увери ги Уини.

Шугар Бет очевидно не й вярваше, но като предана сестра си премълча, което накара Уини за пореден път да осъзнае, че двете най-сетне се бяха помирили.

— В очите й има сълзи! — възкликна Мерилин. — Сигурно е бил невероятен уикенд.

— Незабравим — усмихна се Уини на Шугар Бет.

Шугар Бет й се усмихна в отговор.

— Дори аз не мога да издържа цял уикенд в сексигри на роби и господари.

Уини се размърда на дивана, преди да я връхлети нова вълна на сантименталност.

— Не е ли време да залагам ритуалната свещ на посвещаването?

— Не още. — Шугар Бет повдигна многозначително вежди. — Има още нещо…

Ейми скочи от стола.

— Не! Няма да направим това.

— Трябва да го направим — заяви твърдо Шугар Бет, — иначе Уини никога няма да бъде истинска горгона.

— О, господи… — Мерилин отметна глава и избухна в гръмогласен смях.

— Не биваше да ям толкова много — изпъшка Лий Ан.

— Ако го направим, никой не бива да узнава — предупреди ги Хайди. — Знаете колко ме мрази свекърва ми. Ако тя разбере, край с мен.

— Да направим какво? — попита Уини, макар да не бе сигурна, че иска да узнае.

Групичката се умълча за няколко минути. Жените се споглеждаха една друга. Накрая Ейми заговори с приглушен глас:

— Трябва да се съблечем голи и три пъти да обиколим тичешком „Френчманс Брайд“.

Не вярвайки на ушите си, Уини изгледа втрещено приятелките си.

— Измисляте си!

— Де да си измисляхме — изсумтя Лий Ан.

Ейми поклати глава.

— Вярно е. Винаги когато приемахме нов член на „Горгоните“…

— … което, за щастие, не ставаше много често… — вметна Мерилин.

— … трябваше да изчакаме нощта, когато Шугар Бет измолваше от Диди да ни позволи да нощуваме заедно във „Френчманс Брайд“.

— За предпочитане през лятото, за да можем да спим на верандата — поясни Хайди.

— След като Диди и Грифин си легнеха да спят — продължи Ейми, — ние се събличахме голи и обикаляхме тичешком къщата.

— Никога не съм чувала нито дума за това — промърмори все още смаяната Уини.

— Това беше най-голямата ни и най-хубава тайна.

— Единствената ни тайна — уточни Лий Ан сухо.

— Дори момчетата не знаеха.

— Но слънцето току-що залезе — възпротиви се Уини, — а навън е едва шестнайсет градуса.

— Тогава ще е по-добре да тичаме по-бързо — ухили й се Шугар Бет.

Последва спор за условията и подробностите, но в крайна сметка направиха само една отстъпка в името на зрелостта — решиха да не събуват обувките.

— Знаех си, че трябваше отдавна да изхвърля тези изпокъсани гащи — въздъхна Лий Ан няколко минути по-късно, докато сваляха дрехите си.

— Някой трябва да угаси всички светлини.

— Спестявам за липосукция, кълна се.

— Повече ми харесваше, когато мразехме Шугар Бет. Я погледнете краката й.

— Боже, вижте каква огромна смучка има Уини!

Голи и кискащи се, жените се скупчиха край задната врата.

— Готови ли сме? — попита Мерилин.

— Готови! — извикаха те.

Шугар Бет хвана дръжката на вратата и я натисна.

— „Горгоните“ завинаги! — провъзгласи тя.

И те хукнаха.

Незаплануваната вечерна разходка на Райън и Джиджи ги отведе до края на Мокингбърд Лейн. Когато наближиха алеята, водеща към „Френчманс Брайд“, двамата едновременно се заковаха на място като поразени от гръм.

Джиджи първа се окопити.

— Мислиш ли, че са откачили, или нещо такова?

— Определено са полудели.

Няколко секунди и двамата мълчаха, накрая Джиджи толкова се паникьоса, че не можа да издържи и избъбри ужасено:

— Не бива да гледаш!

— Скъпа, не бих пропуснал тази гледка за нищо на света.

До тях достигнаха пронизителни кискания, ругатни, шепнене. Жените изчезнаха от другата страна на къщата.

— Ако в училище се разчуе за това — процеди Джиджи, — няма да се върна вкъщи. Говоря сериозно.

— Заедно ще напуснем града.

— Нищо такова не се е случвало, преди да се появи Шугар Бет.

— А ако остане, нещата ще станат още по-лоши.

— Все пак не искам тя да си тръгва.

Райън стисна рамото й.

— Нито пък аз.

Джиджи ахна тихо, когато жените отново се появиха от другата страна на къщата, този път начело с майка й.

— Какъв позор!

— Най-тъжното е, че съм сигурен, че дори не са изпили и капка алкохол.

— А аз си мислех, че имам идеална майка.

— Тя не е виновна, скъпа. Южнячките се раждат с гена на лудостта.

— Не и аз.

— Рано или късно, и ти ще последваш техния пример — въздъхна баща й.

Автоматичните пръскачки се включиха с тихо съскане и жените дружно запищяха.

— Повече не издържам да гледам.

Райън притисна лицето на дъщеря си към гърдите си и се усмихна.

— Утре сутринта ще се престорим, че всичко е било само лош сън.

Шугар Бет изключи алармата на будилника. Беше вторник, денят, в който смяташе завинаги да напусне Париш. Зарови глава във възглавницата на Колин и вдъхна познатия аромат. Мислено се помоли той да се върне у дома, преди да се наложи да сменя чаршафите. Мъка стегна сърцето й. Но тя пропъди тъгата, спомняйки си за миналата нощ и горгоните. Усмихна се. Уини й беше направила безценен подарък.

Стана с усилие от леглото — напоследък доста трудна задача — и се облече, след което се запъти към книжарницата.

— Мислех, че вече събираш багажа си — рече Джуъл, когато Шугар Бет й подаде сладкиша с боровинки, на който смяташе сама да се наслади, но когато понечи да го хапне, й се догади.

— Временна промяна в плановете. Ще остана още малко.

Дребното лице на Джуъл засия.

— Наистина ли?

Шугар Бет кимна и разказа за последните събития, отнасящи се до Колин.

— Той си е тръгнал? Просто така?

— Просто така — отвърна Шугар Бет и сърцето й се стопли от възмутеното изражение на Джуъл.

— И какво смяташ да правиш сега?

— Ще продължа да се опитвам да се свържа с него.

Джуъл я погледна съчувствено.

— Съдейки по това, което ми каза, ще отнеме доста време. Явно той не желае да бъде намерен.

— Ще се обадя на редактора му. Някой трябва да знае къде е.

— По-добре да измислиш по-достоверна история от тази щуротия с Опра, за която ми разказа.

— Ще се постарая.

Редакторът на Колин вдигна при второто позвъняване.

— Нийл Къркпатрик.

— Лейди Франсес Пош-Уикет се обажда от Лондон.

— Кой?

— Аз съм секретар на кабинета на Ордена на Жартиерата на Нейно Величество. Кралицата има да съобщи доста вълнуваща новина, отнасяща се за един от вашите автори. Сър Колин Бърн. Ах, каква глупава крава съм. Той все още не е сър Колин. Именно заради това се налага да се свържа с него. Но той, изглежда, не отговаря на проклетия си телефон.

— Боя се, че нямам представа къде е той.

— Глупости, сър. Да не би да искате да кажете, че сте изгубили един от най-известните си автори?

— Моля?

— Може би вие ще предпочетете лично да съобщите на Нейно Величество за изчезването на сър Колин, защото аз не се наемам да го сторя.

— Кой се обажда?

— Настоявам не-за-бав-но да откриете сър Колин.

— Не зная коя сте вие, но аз имам доста работа.

— Ще трябва да я зарежете, докато не ми кажете къде е той, чекиджия такъв!

Последва продължително мълчание.

— Шугар Бет, ти ли си?

Този път тя беше тази, която затвори телефона.

[1] Американски актьор и режисьор (р. 1969 г.). — Бел.прев. ↑

23

„Те всичките са луди, всички до една — заяви Рупърт убедено.“

Джорджет Хейър, „Дяволският клуб“

Ярките цветове на азалията и разцъфналият кучешки дрян възвестиха идването на април. Северен Мисисипи никога не е бил по-красив, ала Шугар Бет се чувстваше нещастна. Сякаш живееше в преддверието на ада и единствената й утеха бе, че никаква фирма за превозване на багаж не се бе появила, за да прибере вещите на Колин. Понякога успяваше да се убеди, че той просто се опитва да я манипулира и скоро ще се върне. Но седмиците минаваха и тя започна да вярва, че той ще удържи на думата си.

Две седмици, след като Колин бе заминал, в дома й се появи Райън с новината, че той най-после се бе обадил.

— Наел е къща, но не спомена къде. Работел по двайсет и четири часа в денонощието, за да завърши книгата си.

— Ами аз? Каза ли нещо за мен?

Райън сведе поглед и се зае да разглежда съсредоточено ключовете на колата си.

— Съжалявам, Шугар Бет. Каза, че още не желае да говори с теб. Може би, след като приключи с книгата. Заръча да престанеш да тормозиш редактора му. О… попита за Гордън.

Проклет чекиджия.

Той наистина я манипулираше! Вълна от праведно възмущение помете сълзите, които напоследък постоянно заплашваха да рукнат. Тя профуча покрай Райън и се отправи към „Лейкхаус“, където цяла вечер танцува с Къби Боумар.

Гневът й помогна да издържи през следващите две седмици. И тогава „Отражения“ излезе на пазара…

— В живота си не съм виждала подобно нещо! — ликуваше Джуъл. — Книгата излезе преди четири дни, а вече съм продала триста екземпляра.

— Ура — мрачно промърмори Шугар Бет.

Сю Ковнър надникна иззад рамото на Джуъл със злорадо изражение.

— Погледни го от добрата страна, Валънтайн, скъпа. Не всички имат щастието да бъдат обезсмъртени в голямата литература.

— Мисля, че много добре се справяш — побърза да се включи в разговора Мардж Дейли. — На твое място, кълна се, щях да избягам в Мексико. Макар че, като се замисля, не е достатъчно далеч, все е в Северна Америка.

Целият град направо си припадаше от смях.

Книгата незабавно се изстреля на върха на класацията на „Ню Йорк Таймс“, а в града цъфна репортер от „Ю Ес Ей Тудей“. Въпреки че в пресата започнаха да се появяват намеци за мистериозното изчезване на Колин, репортерът много повече се интересуваше от прототипите в „Отражения“. Демоничната Валънтайн беше на челно място в списъка му.

— Е, това е Шугар Бет Кеъри, която търсите — обяви Аманда Хигинс пет секунди след като репортерът пристигна в града. — Шугар Бет Кеъри Тарп Загурски Хупър.

— Навярно преди няколко години сте чели за нея в пресата — не остана по-назад съпругът й. — Тя беше сервитьорката, която се омъжи за петролния магнат Емът Хупър.

След двайсет и четири часа историята беше по страниците на вестниците и сега дори Тибет не беше достатъчно отдалечено място, където да се скрие.

В началото на май, месец след като Колин бе заминал, картината бе обявена на търг и музеят „Пол Гети“ я купи за малко повече от три милиона долара. При все че Джуъл и горгоните се постараха да отпразнуват достойно събитието с Шугар Бет, душата и сърцето й копнееха единствено за Колин. Само той от всички разбираше какво означава това за нея. Но фактът, че дори не си направи труда да се обади и да я поздрави, добави още една цепеница в тлеещата погребална клада на възмущението й.

Шугар Бет подписа всички документи за учредяването на фонд, обезпечаващ грижите за Дилайла, след което отлетя за Хюстън, за да прекара няколко дни със заварената си дъщеря и да се погрижи за други делови въпроси. „Отражения“ я гледаше от витрината на всяка книжарница, покрай която минаваше. Тя се поглези, като посети най-добрия салон за красота в града, след това опустоши магазините, но нито новите руси кичури в косата й, нито обувките на „Джими Чу“ успяха да повдигнат духа й.

Тя се върна в Париш един вторник късно вечерта, шест седмици след дезертирането на Колин, уморена, с очи, плувнали в сълзи. Тъкмо протягаше ръка, за да изключи нощната лампа, когато телефонът иззвъня и тя чу познатия властен глас:

— Къде, по дяволите, беше през последните три дни?

Краката й тутакси се подкосиха.

— Колин?

— Може ли да зная кой друг мъж ще ти звъни посред нощ?

Всички думи, които смяташе да му каже, излетяха от главата й.

— Копеле такова!

— Май се обаждам в неподходящ момент, а?

— Ти, гадно манипулативно копеле!

И натрупаният гняв и обидата се изляха като порой. Тя крещя и руга, докато не пресипна, но когато най-сетне започна да се успокоява, той само отбеляза снизходително: „Хайде, стига, любов моя“, което отново я взриви.

— Не съм ти никаква любов! Нищо не съм ти! Ти ме изостави, тъп английски мерзавецо, и аз никога няма да ти го простя. Но се радвам, че се измете оттук, така че никога да не ми се налага да гледам грозната ти физиономия. И знаеш ли какво? Когато ти казах, че те обичам, това беше само една голяма шега. Чу ли? През цялото време ти се подигравах зад гърба. Не те обичам! Цялата работа беше една голяма, тлъста шега!

— Съжалявам да го чуя — отвърна той с мил и спокоен тон. — Но тъй като моята любов ще стигне и за двамата, не съм особено притеснен. Наистина е срамно, че толкова много ми липсваш.

Това малко я укроти.

Шугар Бет стана от леглото и седна с кръстосани крака на килима до Гордън, който се бе сврял под леглото по време на огнената й тирада, а сега изпълзя обратно и отпусна глава в скута й. Сълзите отново запариха в очите й, но тя пое няколко пъти дълбоко въздух — Колин не биваше да разбере, че изчезването му я бе превърнало в истинска лейка.

— Как можа да заминеш?

— Ранен звяр и тям подобни глупости, с които са пълни романите. — Тонът му отново бе надменен, леко скучаещ, но тя го познаваше твърде добре, за да я заблуди. Беше го наранила, при това навярно много повече, отколкото той нея. Наведе се и изтри очи в ушите на Гордън.

— Не исках да ти причиня болка. Знаеш, че не исках.

— Фактът, че беше по-силно от теб, прави цялата история още по-болезнена — изрече той със същия отегчен, преситен тон на английски благородник.

— Ти беше прав — отрони тя с нещастен тъничък гласец. — Не дадох шанс на двама ни. Осъзнах го веднага след като замина.

— Разбира се, че бях прав.

— А не може ли да се върнеш?

— При какви условия?

— Това не са делови преговори.

— Просто за да си изясним нещата.

— Аз те обичам — заяви тя. — Нима не е достатъчно ясно? Но трябва да го обсъдим лично, а не по телефона. Къде си?

— Колкото до това… още не съм готов да ти кажа.

Шугар Бет се изпъна.

— Тогава защо се обаждаш? Какво искаш?

— Искам сърцето ти, мила моя.

— Имаш го. Не го ли знаеш?

— И твоята смелост.

Тя прехапа устна.

— Колкото до смелостта, не ми е много лесно. Няма да стане изведнъж, но постепенно ще се сдобия с кураж. Не искам да те загубя. Още не съм го обмислила изцяло, но ми се струва, че Париш може да понесе още един скандал и да прости на двама души, които се обичат, да поживеят известно време заедно без брак, не смяташ ли?

Последва кратка пауза.

— Това ли искаш? Да се върна и да заживеем заедно без брак?

— Зная, че това е важна стъпка, но се уморих да се страхувам, нямаш представа колко, и съм готова да предприема тази стъпка, ако и ти го искаш.

— Разбирам.

— Ти спомена за сериозно обвързване. За мен… за мен е чест, Колин. Зная, че за теб е не по-малко трудно, отколкото за мен. Това би могло да е началото. — Той не каза нищо и тя се запита дали не е избързала прекалено. — Но ако не си готов да живеем заедно, ще те разбера. Забрави за сериозното обвързване, наистина е твърде рано. Аз ще се върна в пристройката за карети, за да не се чувстваш притиснат. Няма да те притеснявам, нито да ти се натрапвам. Зная как се чувстваш. Можеш да имаш колкото време искаш, за да решиш. Само се върни.

Тя зачака.

— Колин?

— Ти все още не разбираш, мила моя.

Шугар Бет усети, че от нерви започва да се поти.

— Да разбера какво?

— Ще се върна в деня на нашата сватба. Нито секунда по-рано.

— В деня на нашата сватба?!

Тя скочи на крака. Гордън отново се мушна под леглото.

— Сигурен съм, че Уини и горгоните с огромна радост ще ти помогнат за приготовленията, а Райън ще се заеме с документите.

— Не говориш сериозно.

— О, напълно сериозен съм.

— Можем да се сгодим. — Тя закрачи развълнувано из стаята. — След като поживеем известно време заедно. Но няма да се хвърляме презглава в прибързан брак. Още не сме готови.

— Боя се, че трябва да затварям, Шугар Бет. Чака ме доста работа. Поздравления за продажбата на картината. Искаше ми се заедно да го отпразнуваме.

— Да не си посмял да затвориш телефона! Да не би да ми казваш, че ще се върнеш едва когато се съглася да се омъжа за теб?

— Разбира се, че не. Това ще ти даде твърде голяма свобода да шикалкавиш. Заявявам ти най-сериозно, че ще се върна едва когато застанеш пред олтара в църквата, заобиколена от всичките ни приятели като свидетели.

— Но това е абсурдно! — избухна Шугар Бет и изрита едно списание, изпречило се пред очите й. — Това не е една от книгите ти, Колин. Това е реалният живот. Хората не правят такива неща.

— Но ние не сме обикновени хора, нали?

Тя почувства, че се задушава, и се свлече в едно кресло.

— Използвай мозъка си. Нито един от двама ни не може да си позволи още една грешка. Трябва да сме напълно сигурни, че сме един за друг.

— Аз отдавна съм сигурен. И безумно те обичам.

Шугар Бет стисна до болка слушалката.

— Върни се у дома, Колин. Сега.

— И отново да се оставя на милостта ти? Не съм такъв глупак.

— И как ще уредим всичко това?

— В църквата, пред свещеника. Да или не? Ти решаваш.

Тя отново скочи на крака.

— В такъв случай — не!

От другия край на линията се разнесе отегчена въздишка.

— За твое щастие, съм готов да проявя търпение още ден-два, което е поредното безспорно доказателство за дълбочината на чувствата ми към теб.

— Престани да говориш като превзет пуяк!

— От време на време ще се обаждам на Райън. Но — и сега слушай внимателно, мила моя — няма да ти се обадя отново. Ако беше трезвомислеща жена, аз, разбира се, щях да се държа много по-разумно, но след като си напълно откачена, това е единственият начин.

— Планирал си го от самото начало, нали?

— Нека кажем, че ти не си от жените, които може да бъдат пуснати да се развяват на свобода.

Тя стисна свободната си ръка в юмрук.

— Колин, моля те. Имаме шанс за съвместно бъдеще. Не го погубвай с неразумни искания.

— Как бих могъл да го погубя, когато ти и сама се справяш чудесно със задачата?

— Бременна съм! Трябва незабавно да се върнеш, за да се погрижиш за мен.

— Не, любов моя, не си бременна и аз няма да позволя да ме манипулираш. И тъй като разговорът ми досади до смърт, затварям. Обичам те с цялото си сърце и… плачеш ли, скъпа?

— Да — подсмръкна Шугар Бет. — И това май е единственото, което правя, откакто си заминал.

— Наистина ли?

— Боя се, че е така.

— Прекрасно.

И това беше всичко.

Няколко часа Шугар Бет обикаля гневно из къщата, поплака още и изяде две купи с овесена каша. На следващата сутрин се събуди още по-бясна, грабна телефона и нае Брус Клайман, първото гадже на Ейми и най-добрият строителен предприемач в града. Възложи му да се заеме с ремонта на изоставената гара. Повече нищо не дължеше на Колин. Веднага след това се обади на Джуъл.

— Спомняш ли си, когато ти разказвах за мечтата си да превърна част от старата гара в детска книжарница?

— Няма как да го забравя. Тогава ти казах, че наистина би трябвало да се заемеш с това. Ти си тази, която се изплаши и се отказа, помниш ли? Заяви, че заради Колин не можеш да се заемеш с нещо трайно тук.

— Това вече не е проблем, тъй като официално скъсах с него и двамата нямаме нищо общо. Мразя го завинаги. Надявам се, че беше сериозна, когато каза, че искаш да станем партньори.

Шугар Бет отдалечи слушалката от ухото си, за да не оглушее от радостните писъци на Джуъл.

Взе си душ, облече новите си оранжеви панталони капри, бяла блузка без ръкави, обу сандали и се обади на Уини, за да й съобщи последната новина. После се запъти към гарата за срещата с Брус. Огледаха постройката, договориха в общи линии какво трябва да се направи, след което Шугар Бет отиде да се види с Джуъл и да обсъдят условията на съдружието им. Остатъкът от деня посвети на Чарли, когото най-безцеремонно отмъкна от бавачката и го заведе в парка. После се отби в „Съкровища от вчера“ малко преди Уини да затвори.

— Джуъл се тревожи за теб — посрещна я сестра й, когато Шугар Бет влезе в магазина. — Току-що говорих с нея по телефона и тя се кълне, че си отказала шоколадова бисквита. Смята, че веднага трябва да свикам извънреден съвет на клуб „Горгоните“, за да се вземат спешни мерки.

— Джуъл да не си пъха носа в делата на горгоните — скастри я Шугар Бет вкиснато. — Тя ми се изсмя в лицето, когато й казах колко много искаме да стане една от нас.

— Не го приемай като лична обида.

— Как да не се обиждам? Тя ми е най-близката приятелка, след теб, разбира се, да не говорим за това, че скоро ще станем делови партньори. И шегите й не са и наполовина толкова забавни, колкото си въобразява. Заяви, че присъединяването към горгоните било първата стъпка към това, да се накипри в кринолин и да се разхожда с чадърче по моравата на „Френчманс Брайд“, бъбрейки празни приказки, докато кокетничи с кавалерите.

— Не става дума за Джуъл, а за теб — въздъхна Уини.

Шугар Бет се отпусна върху един дъбов стол в рустикален стил. Емоциите от последните дни най-после си казваха думата.

— Само защото човек разбира нещо за себе си, това не означава, че може да го поправи или промени.

— Предполагам, че сега вече говорим за теб.

— Да вземем следния пример: жена, която винаги е била с наднормено тегло. Тя отлично знае какво трябва да стори, за да отслабне с няколко килограма, ала това не означава, че ще го направи, нали?

— Права си.

Шугар Бет притисна длан към корема си.

— Наречи ме луда, но четвърта разходка до олтара не ми изглежда най-подходящият начин да поправя това, което е счупено в мен.

— Освен ако счупеното вече не е поправено.

— Само при мисълта за това ми прилошава. Трябва да вървя.

Грабна чантата си, целуна Уини по бузата и излезе от магазина.

Когато се озова на тротоара, жегата бе започнала да намалява и тя надяна новите си слънчеви очила — супермодни, тип авиаторски. Един мъж, когото не познаваше, се препъна, докато извиваше врат, за да я зяпа, ала Шугар Бет бе твърде уморена, за да оцени вниманието му.

Гордън я приветства на прага. След заминаването на Колин той почти не се отделяше от нея и сега тя се отпусна върху теракотения под, за да го погали, но той — като истинско дете на разделени родители — бе твърде потиснат, за да се заиграе с нея. Стигнаха му сили единствено да се обърне по гръб и да й предостави корема си, за да го почеше. След като утеши разстроеното куче, Шугар Бет отиде в кухнята, грабна една кофичка с кисело мляко с ягоди и закрачи нервно. Накрая се излегна на дивана в остъклената стая, но след няколко часа сън скочи стреснато и отново започна да кръстосва наоколо.

С напредването на вечерта възбудата й се засили. В единайсет часа бе достигнала до такова състояние, че повече не можеше да издържа, изскочи навън и закрачи решително надолу по улицата към дома на Уини. Когато стигна, затропа по вратата.

Сестра й отвори, по горнище на пижама, с разрошена коса и издайническа червенина по бузата от мъжка брада. Шугар Бет нахлу вътре.

— Вие двамата не можете ли да прекарате поне една вечер в спокоен разговор, като нормални хора?

— Не си изкарвай върху мен сексуалната неудовлетвореност. Сега пък какво има?

— Трябва да говоря с Райън.

— Той спи.

— Няма да е за дълго. — Шугар Бет профуча покрай нея и се втурна нагоре по стълбите.

Уини я последва, като не спираше да мърмори, че човек няма спокойствие в собствения си дом.

Райън лежеше по корем, навярно гол, макар че от кръста надолу беше покрит с тънка синя завивка, така че не можеше да бъде сигурна. Разтърси го по рамото.

— Събуди се!

Той се претърколи по гръб, чаршафът се усука около него, примигна сънено и погледна покрай Шугар Бет към съпругата си, която бе скръстила ръце пред гърдите.

— Тя е твоето старо гадже — процеди гневно Уини. — Аз почти не я познавам.

Шугар Бет бе започнала да трепери, но снижи глас, за да не събуди Джиджи.

— Чуй ме, Райън Галантайн. Когато онова копеле ти се обади, му кажи, че той спечели този рунд. Ще се омъжа за него. Но мразя да ме изнудват, затова му предай още, че възнамерявам да отровя остатъка от живота му, разбра ли?

Райън се надигна и се облегна на възглавниците. Въпреки сънения си вид, очите му блестяха насмешливо.

— Не се шегувам — не се предаваше Шугар Бет. — Ако толкова силно иска да се ожени, ще изпълня желанието му, но да се подготви за сериозни последствия — завърши тя, завъртя се на пети, мина с решителна стъпка покрай Уини, спусна се по стълбите и излезе на улицата.

Райън погледна към жена си.

— Двамата са си лика-прилика.

Шугар Бет отказа да участва в подготовката на сватбата, като заяви, че иска скромна церемония — да присъстват само Джиджи, Райън и Уини като кума. И никой друг, нито дори Джуъл и горгоните.

Но доколкото зависеше от Уини, това нямаше да го бъде. Тя събра всички горгони, без Шугар Бет, и дори убеди и Джуъл да присъства на сбирката. Тъй като Лий Ан не можа да осигури детегледачка, срещата се състоя около кухненската й маса. Щом се настаниха, Уини извади жълт бележник и заговори по същество.

— Ще трябва сами да организираме всичко. За щастие, Колин ни е предоставил пълна свобода на действие и неограничен бюджет. Казал на Райън, че иска церемонията да се състои най-късно следващата събота, което ни дава десет дни за подготовка. Той се страхува, че тя ще изчезне, ако чакаме по-дълго.

— Утре ще кажа във видеотеката да скрият всички дискове на „Булката беглец“ — обади се Мерилин. — Не е нужно да й даваме допълнителни идеи.

— Ако Колин толкова го е страх да не избяга, защо не се върне и не се погрижи сам за това? — попита Хайди.

Уини заби поглед в жълтия бележник, за да не срещне погледите им.

— Той каза, че първо трябвало да довърши книгата си.

Това предизвика всеобщо възмущение.

— Мисля, че тя би трябвало да е малко по-важна от довършването на някаква си книга — изсумтя Мерилин.

— Никога не съм разбирала този човек.

— Надявам се Шугар Бет да не разбере колко назад е в списъка му с приоритети.

— Всички знаете колко саркастичен е Колин — опита се да го защити Джуъл. — Може би Райън нещо не е доразбрал.

Ала усещането за някаква неловкост помрачи общото настроение.

Пренебрегвайки желанието на Шугар Бет, Уини реши церемонията да се състои в събота вечерта в презвитерианската църква и да бъде последвана от прием под голяма шатра на поляната пред „Френчманс Брайд“. Тъй като нямаше време да се изпратят официални покани, Джуъл и горгоните се обадиха на всички, за които се сетиха, и когато свършиха, броят на гостите достигна триста. Когато разбра, Шугар Бет се разбесня до небесата. Уини я скастри да млъкне и й нареди да се заеме с търсенето на сватбена рокля.

Райън уреди разрешителното за брак, а Лий Ан завлече Шугар Бет в лабораторията, за да си направи кръвните изследвания. Шугар Бет нямаше представа как се подготвя Колин за сватбата и дали е изпълнил това, което се иска от него, но бе твърде заета със собствените си мъки и неволи, за да мисли и за него.

В петък сутринта, един ден преди сватбата, във „Френчманс Брайд“ пристигнаха бригада работници, за да издигнат шатрата за приема, а скоро след това се появи и камион под наем, натоварен с маси и столове. Шугар Бет си надяна слушалки на ушите, за да не чува шума, и прекара целия ден с Гордън. Докато го галеше и почесваше, обмисляше плановете си за книжарницата, а в ушите й гърмяха парчетата на групата „Пърл Джем“[1].

Нямаше време да се организира празненство в дома на младоженката, нито моминско парти, което не беше проблем, защото Шугар Бет нямаше да присъства на нито едно от двете. Вечерта преди сватбата Уини се опита да я убеди да пренощува в стаята за гости в дома й, ала тя отказа да напусне „Френчманс Брайд“. Това принуди Уини да пусне в ход алтернативния си план и в петък в шест вечерта Джиджи цъфна на прага с три големи пици, съпроводена от Гуен Лу, Джилиан Грейнджър, Сачи Пател и Джени Бери.

— Мама каза, че можем да пренощуваме тук. Всички искат да чуят теорията ти за женската сила. Освен това ще те помоля да покажеш на Джени как да си гримира очите.

Шугар Бет грабна ядосано телефона и се обади на Уини.

— Дотам ли го докарах? Да ме пазят тринайсетгодишни хлапета?

— Ти си малко нервна — отвърна Уини. — Реших, че се нуждаеш от малко разсейване.

— Малко нервна? Ако става дума за нерви, съм стигнала до най-високата степен по скалата на Рихтер за нерви! Всичко това е заговор. Последната част от неговия план да ми отмъсти. Аз ще мина по пътеката до олтара, а той няма да е там. Възнамерява да ме зареже пред олтара. Казвам ти, утре Колин няма да се появи.

— Няма смисъл да те зарязва пред олтара — изтъкна Уини. — Той вече те закопа с издаването на „Отражения“.

Шугар Бет тресна телефона.

* * *

Уини се оказа права за едно: не можеш да затъваш в дебрите на мрачното настроение в къща, пълна с тринайсетгодишни хлапачки, които не те оставят на мира. Новите приятелки на Джиджи бяха сковани и непохватни, но в същото време много мили и забавни. Може би някой ден горгоните щяха да учредят младежка секция към клуба.

През нощта спа лошо и стана много преди момичетата да се събудят. Слезе долу облечена в стари шорти и една от работните ризи на Колин. Косата й висеше на сплъстени кичури, а върху бузата й имаше отпечатък от ръба на възглавницата. Денят на сватбата й. Поредната.

След като пусна Гордън навън и изхвърли кутиите от пица, Шугар Бет се настани с мрачно изражение до кухненския плот. Отдавна не си беше бръснала краката, ноктите й бяха изпочупени, не си беше записала час при фризьора и в момента копнееше единствено да се върне в леглото и да се завие през глава. Затова, когато пусна Гордън обратно в къщата, направи точно това.

Няколко часа по-късно Уини събуди всички. Тя се понесе като вихър из къщата, преливаща от престорено оживление и вбесяващи поучения. Шугар Бет се нахвърли на бурканчето с фъстъчено масло, но побърза да го остави, защото стомахът й се разбунтува при мисълта за храна.

Райън заведе момичетата в закусвалнята на Дени за късна закуска, а после ги откара по домове им, за да се облекат за церемонията. Преди да си тръгне, Джиджи прегърна леля си.

— Не се тревожи. Ще можеш да прилагаш силата си дори след като се омъжиш. Вземи пример от мама.

И слиса Уини, като прегърна и нея.

След този неочакван подарък на Уини сякаш й поникнаха криле.

— Какво става с роклята ти? Обеща да се погрижиш за това. Зная, че се е наложило да си купиш нещо готово, но ти, както винаги, ще изглеждаш безсрамно красива, каквото и да облечеш.

— Имам рокля — промърмори Шугар Бет — и съм я скрила там, където няма да я намериш.

— Но защо не мога да я видя?

— Защото е голяма шибана изненада, ето защо! Колин тук ли е?

Уини не посмя да срещне погледа й.

— Доколкото ми е известно, все още не е дошъл. Но Райън е говорил с него. Ще дойде.

— Да бе, как ли пък не! — Шугар Бет удари с юмрук по плота. — Казах ти, че нищо няма да излезе. Той няма да си покаже носа. Ето защо не исках да се кани целият град. Но кой да ме чуе?

— Разбира се, че ще дойде. Той те обича. А сега върви да си вземеш душ. Джанис Менкън ще дойде в четири, за да ти направи косата. В пет и половина трябва да си в църквата.

За миг защитните прегради на Шугар Бет паднаха.

— Кажи ми, че постъпвам правилно — промълви тя и погледна безпомощно сестра си.

— Убедена съм — отвърна Уини, но отново отбягна погледа й и Шугар Бет разбра, че съвсем не е убедена.

Шугар Бет отново издигна преградите. Взе си душ и избръсна краката си. След това позволи на Джанис Менкън да се развихри и резултатът беше сложна прическа, която приличаше на сватбена торта. Веднага щом Джанис си тръгна, тя я развали и сътвори нещо много по-просто, но по-изискано. Отказа да си сложи воал, а гримът й бе много дискретен — подчерта леко очите и мацна светлокафяв гланц върху устните. Познатите ритуали не можеха да я успокоят, а приятелките й от „Горгоните“, които влизаха и излизаха, за да я видят и поздравят, само засилваха напрежението и възбудата й.

Никоя от тях не бе виждала Колин, но всички бяха сигурни, че е някъде наоколо.

Младоженката реши, че колкото по-малко време остане в църквата, толкова по-добре, измъкна роклята, която бе скрила на тавана, и се облече в дрешника на Колин. Тъкмо нахлузваше обувките, когато се появиха Джуъл и Лий Ан, за да я откарат до църквата. Намръщиха се при вида на роклята.

— Няма да носиш това, нали? — попита Лий Ан, за да се увери.

— Омъжвам се за четвърти път — сряза я Шугар Бет. — Какво друго очакваше?

Джуъл й хвърли многозначителен поглед.

— Уини ни каза, че си в лошо настроение.

— Независимо от това изглеждаш прекрасно — примири се Лий Ан. — Повече от прекрасно. Колин ще получи удар.

— Някоя от вас виждала ли го е?

— Навярно е с Райън — смотолеви притеснено Джуъл.

— Или на път за Южна Америка.

Шугар Бет целуна Гордън и закрачи с твърда крачка към колата на Джуъл, потропвайки предизвикателно по тротоара с високите токчета на сандалите, украсени с мъниста.

Познатите миризми на стари псалтири, препарати за почистване и отдавна забравени шумни трапези я облъхнаха веднага щом влезе през задната врата на презвитерианската църква от червени тухли. Вътре я чакаше Уини, царствена и елегантна, в златист копринен тоалет. Очите й се присвиха недоволно, когато видя роклята на Шугар Бет, но мъдро реши да си премълчи.

— Кажи ми, че си видяла Колин — изсъска Шугар Бет, когато сестра й я побутна към малкото преддверие досами притвора.

— Райън отговаря за Колин.

— Значи не си го виждала.

— Нямах време да го търся. Имаше някакво объркване с музиката, цветята на олтара не бяха добре подбрани, а накрая цъфна Джиджи с клепачи, наплескани със сребристи сенки. Ти ли я научи на това? Всъщност няма значение. — Устните на Уини се извиха в закачлива усмивка. — Май забравихме за нещо старо и нещо взето назаем. Имаш нова рокля и сини очи, но се нуждаеш от останалото.

— Когато се омъжваш за четвърти път, започваш да губиш вяра в тези суеверия.

— Това е последният ти брак и традициите трябва да се спазват. — Бръкна в малката си чанта, украсена с мъниста, извади перлите на Диди и ги закопча около врата на Шугар Бет. — Не свиквай с тях. Ще си ги взема обратно веднага след сватбения прием.

Шугар Бет ги докосна с пръсти, а очите й се наляха със сълзи.

— О, Уини… — извърна се и прегърна сестра си. — Обичам те.

— Аз също те обичам — отвърна Уини и избухна в сълзи.

Органистката засвири прелюдията и двете сестри заподскачаха, размахвайки ръце пред лицата си, за да изсушат сълзите, преди да са размазали грима им. Уини издуха носа си.

— Колин със сигурност е тук. Госпожа Патерсън никога не започва да свири, преди да са дошли всичките участници в сватбената церемония.

— Тя ме мрази още от рецитала в девети клас, когато ми дадоха ролята на феята Захарен бонбон, а не на безценната й Кими.

— Не е възможно всички в Париш да заговорничат против теб.

— Ще видим.

Прелюдията приближаваше към края си. Уини тикна в ръцете на Шугар Бет сватбения букет от бели лилии, а тя взе един по-малък, след което изведе младоженката от притвора. Шугар Бет успя да види само последните две редици, но дори те бяха пълни докрай.

— Какво те прихвана да каниш толкова много хора?

— Вие двамата с Колин ще бъдете едни от най-уважаваните и влиятелни членове на тази общност — отвърна важно Уини. — Всички заслужават да присъстват на сватбата ви.

— Ако младоженецът благоволи да се появи.

— Разбира се, че е благоволил.

От органа се разнесоха звуците на сватбения химн, а зъбите на Шугар Бет затракаха.

— Няма да мина по тази пътека, ако не надзърнеш зад ъгъла и не се увериш, че той е там.

— Трябва да е там. Иначе Райън би…

— Не желая да слушам нито дума повече за Райън! — изсъска Шугар Бет. — Съпругът ти също има причина да ме мрази. Той навярно е начело на целия заговор.

— Вярно е. — Уини вдигна букета си. — А също и аз. — След тези зловещи думи тя зави зад ъгъла и изчезна надолу по пътеката.

Музиката премина в кресчендо. Шугар Бет изпъна рамене и се опита да се пребори с надигащия се в нея страх. Докато завиваше зад ъгъла, всички присъстващи се изправиха и закриха олтара от погледа й. Потните й длани стиснаха още по-силно букета. Четирима съпрузи! Що за непоправима глупачка трябва да си, за да се омъжиш за четвърти път?

Морето от лица се извърна към нея, цели триста души, но нито един не беше този, когото искаше да види. Докато не застана в началото на пътеката… Той беше там, застанал до Райън, и двамата в черни смокинги. Колин се чувстваше удобно в своя, също както другите мъже в джинси. Белоснежната риза подчертаваше загорялото му лице, което бе по-слабо и по-изострено от последната им среща. Очевидно не само тя беше страдала от липса на апетит. Тази мисъл я изпълни с достатъчна доза злорадо задоволство, което й даде сили да продължи по пътеката.

Сърцето на Колин замря, докато гледаше как Шугар Бет се приближава бавно към него. Беше облечена изцяло в черно. Той се ухили и за пръв път от близо два месеца леко се отпусна.

Въпреки цвета, роклята беше красива. Дълга, тясна, без презрамки, с диагонални ивици от миниатюрни черни мъниста, които се разширяваха към подгъва. Тя плуваше към него ефирно изящна. Русата й коса и гладките бели рамене се издигаха от роклята като пяна от бурно море. Крехкостта, която я обгръщаше като втора кожа при пристигането й в Париш, сега бе изчезнала. Тя бе станала по-мека, по-изискана и за Колин много по-скъпа, отколкото можеше да си представи, но опасният сребрист проблясък в тези светлосини очи му напомни за рискованата игра, която бе започнал. И която още не беше свършила.

Тя спря до него и предаде букета си на Уини. Колин улови ръцете й. Те бяха студени като лед, но и неговите не бяха много по-топли.

Церемонията започна. Той би предпочел сам да бе написал брачната си клетва, която много по-искрено би изразила дълбочината на чувствата му към тази великолепна жена, ала в този случай и тя щеше да напише своята, а той не смееше да й довери тази отговорност, защото се опасяваше, че пред олтара ще се разнесат ругатни. Заплахите и заканите бяха единственият известен нему начин да убие дракона, толкова дълго държал тази принцеса в плен. Двамата бяха родени един за друг и Колин бе изпълнен с решителност колкото е възможно по-скоро да сложи завинаги край на терзанията и мъките й.

Гласът на свещеника прекъсна мислите му. Пастор Даниълс беше привърженик на традициите и никога не би му хрумнало да промени обичайния ред на церемонията.

— Кой предава тази жена на този мъж?

Последва дълга пауза. Енориашите се размърдаха неспокойно по местата си. Колин се намръщи. Райън се усмихна и пристъпи напред.

— Аз.

След това пасторът се опомни и побърза да пропусне онази част, изискваща да се изброят възможните пречки за брака или завинаги да се замълчи, тъй като със сигурност това би накарало всички присъстващи да наскачат от местата си.

Младоженците размениха клетвите си. Шугар Бет произнесе своите, решително, почти гневно. Той разбра. Тя бе изгубила вяра в клетвите, а тази церемония събуждаше в нея многобройни нещастни спомени. При все това трябваше да се преживее.

Останалата част от церемонията премина като в мъгла, нещо, което по-скоро трябваше да се изтърпи, отколкото да му се насладиш. За всеобща изненада тя имаше пръстен за него — семпла златна брачна халка. Той надяна на пръста й искрящ два и половина каратов диамант. Скромността и изисканата простота не бяха за жени като Шугар Бет.

Произнесоха още клетви и накрая последва дългоочакваното:

— Можете да целунете булката.

Колин погледна към нея и докато я притегляше към гърдите си, прошепна:

— Само не ме хапи.

И тя не го направи. Но и не отвърна на целувката.

Райън и Уини ги поведоха към „Френчманс Брайд“ за сватбения прием. На входа на бялата шатра и от тавана висяха гирлянди. Масите бяха застлани със снежнобели ленени покривки, драпирани отгоре с прозрачни златисти по-малки покривчици, украсени по средата с изящни аранжировки от лилии, хиацинт и бръшлян. Дългите маси за сервиране бяха отрупани с плата с омари, рачешки щипки, скариди, както и изобилие от топли и студени блюда. Колин направо не можеше да повярва как Уини и горгоните бяха успели толкова бързо да организират всичко, нито как някога ще им се отблагодари подобаващо. Нямаше оркестър, нито дансинг. Уини знаеше, че двамата с Шугар Бет трябва по-бързо да приключат с официалната част, за да останат насаме. Колин видя как Шугар Бет подмина кулата от шоколадови еклери и посегна към подноса с пикантни вкуснотии и се намръщи.

Гостите сякаш участваха вкупом в някакъв заговор, с цел да го закрилят, защото никой не предложи на младоженците да позират за сватбени снимки, никой не почука по чашата си, за да поиска да се целунат. Когато стана време да се разреже сватбената торта, Уини скочи паникьосано от стола си и обяви, че тази чест се пада на нея и Райън. Само Къби Боумар остана разочарован, задето не можа да види физиономията на Колин, оплескана с ванилов крем.

Шугар Бет прекара по-голямата част от приема в компанията на горгоните, Джиджи и приятелките й. Накрая Уини я дръпна настрани и й нареди да хвърли букета. Шугар Бет се прицели в Джуъл, което според Колин бе трогателен жест. Никой не спомена за церемонията с жартиера.

Когато стана време младоженците да си тръгват, Уини си поиска обратно перлите, които красяха шията на Шугар Бет.

— Не можеш да ги вземеш! — възкликна възмутената булка. — Искам това да е сватбеният ми подарък.

— Забрави — сряза я сестра й. — Имам по-специални планове за тях. — Целуна я по бузата и пъхна наниза в чантата си. — Твоят подарък ще те очаква у дома, когато се върнеш от медения месец.

— Какъв меден месец?

Уини я побутна към Колин.

Накрая той успя да я заведе до колата си, украсена с бели ленти и табела върху вратата на пътника до шофьора, гласяща: „Четвъртият път — върхът!“[2]. Във въздуха полетя ориз. Мерилин напъха Шугар Бет на предната седалка. Хайди хвърли на задната куфар с най-необходимите вещи. Някой наду свирка и младоженците потеглиха.

В колата цареше гробна тишина. Шугар Бет се взираше право пред себе си. Колин се опита да каже нещо, но не беше спал от седмици. По-голямата част от нощите беше прекарал взрян до зори в екрана на компютъра, после подремваше за няколко часа и отново се захващаше за работа. Ако не се смяташе ежеседмичното отскачане до магазина за продукти, не се беше срещал с никого. Забравяше да се бръсне, да се храни. От време на време се изтощаваше до смърт с тежки преходи в пустинята от изгрев до залез-слънце с надеждата, че изтощението ще му помогне да поспи повече от два часа, но това рядко се случваше. Беше изгубил вкус и желание за храна или за каквото и да било, с изключение на писането и мъчителните мисли за Шугар Бет.

Минаха покрай магазин на „Куик Стоп“ и тя най-сетне наруши тишината.

— Какъв е този меден месец?

— Мислех да отидем на Вирджинските острови, но реших, че е по-добре да отскочим до езерото. Ейми и Клинт ни предоставиха вилата си за през нощта. Защо яде от онзи карфиол с пикантни подправки?

Тя прошумоля гневно с роклята си.

— Кажи ми къде беше през тези два месеца.

— В малка кирпичена къща, която наех край Таос. Три стаи, близо до гора от трепетлики. Скромно, но уютно.

— Изглеждаш уморен. И отслабнал.

Той долови загриженост в гласа й — първата пукнатина в бронята на враждебността й и умората му тутакси изчезна.

— Уморен съм. До смърт. — Въздъхна тежко, докато с крайчеца на окото си наблюдаваше реакцията й. — Бяха необикновено трудни месеци. През цялото време не бях добре.

Очите й блеснаха гневно.

— Дори не подписахме предбрачен договор! Сега аз съм богата жена.

— Това притеснява ли те?

— Разбира се, че ме притеснява! Току-що се омъжих за четвърти път, за бога! Но пък и никога не съм страдала от излишък на здрав разум, така че не би трябвало да се изненадвам.

— Ти имаш достатъчно здрав разум, да не говорим за разкошното тяло… на което възнамерявам да се насладя при първа възможност.

— Добре, защото сексът е единствената причина, поради която се съгласих на тази авантюра.

— Разбирам.

Остатъкът от пътуването до езерото премина в мълчание. Тя изглеждаше примирена и макар да не преливаше от радост, атмосферата не беше толкова потискаща. Но Колин знаеше, че още не му се е разминало, при все че най-лошото беше минало. Внесе куфара й във вилата — той вече бе донесъл своите вещи — и без да губи време, я повлече към спалнята.

— О, господи — възкликна тя, едва пристъпила прага.

Планини от свежи цветя и десетки високи бели свещи изпълваха всеки ъгъл на стаята в сиво и бяло. Отнякъде се разнасяше тиха музика, а това, което най-много трогна Шугар Бет, беше отметнатата покривка на леглото, разкриваща пръснатите бели листенца на рози върху светлосивите чаршафи. Дори завесите на прозореца с изглед към езерото бяха спуснати. Майката на Ейми бе изпълнила стриктно указанията в писмото му.

— Както винаги, прекалено — намуси се пренебрежително той. — Тези южнячки нямат мярка.

— Красиво е — прошепна тя.

— Е, щом така смяташ… — Меката светлина на свещите се отразяваше по черните мъниста на роклята й, а кожата й изглеждаше полупрозрачна, преливаща, сякаш посипана с опалов прашец. — Имам сватбен подарък за теб — рече той.

— Ако тиктака, ще се обадя в полицията.

Шугар Бет се усмихна. Колин вече се поотпусна, прекоси стаята и извади от куфара си дебел куп листа, завързани с червена панделка. Докато й подаваше подаръка, мислено съжали, че не беше пийнал повече на приема.

— Аз… едва вчера приключих последната глава, затова не успях да го опаковам в специална хартия.

Тя се взря в него и осъзна колко е нервен. Това й се стори много по-трогателно от всичко, случило се през този ден, и последните остатъци от негодуванието й започнаха да се стопяват. Отпусна се върху единствения стол в стаята и сведе поглед към подаръка.

— Завършил си книгата.

— Тази нощ, почти на зазоряване.

Навярно я беше посветил на нея. Сигурно това бе изненадата му. Шугар Бет се усмихна и дръпна червената панделка, пристягаща ръкописа. Той пристъпи от крак на крак и се прокашля. Притеснението му още повече стопли сърцето й. И тогава погледът й се плъзна върху заглавната страница. Дъхът й секна.

„Любовната история на Валънтайн от Колин Бърн“

— О, господи… — Хиляди въпроси се стрелкаха в главата й. Когато най-сетне си възвърна дар словото, гласът й прозвуча слабо и неуверено. — Но… какво стана с другата ти книга?

— Първо трябваше да напиша тази.

Шугар Бет прокара пръсти по страницата и ледената топка на страха, която толкова дълго бе носила в душата си, се разтопи. На нейно място се възцари всеобхватен покой. Мъж, способен да направи това за една жена, беше мъж на всички времена. Устните й трепнаха в плаха усмивка.

— Когато бял писател пише любовна история, героинята накрая умира.

— Не и този път, уверявам те. — Гласът му трепереше като нейния. — Никога повече няма да мога да държа главата си изправена в литературните кръгове на събратята си по перо.

— О, Колин… — Тя притисна ръкописа към гърдите си, а очите й плувнаха в сълзи. Последните остатъци от страха изчезнаха, когато тя се взря в очите на четвъртия си и последен съпруг. — Обичам те, мили мой.

— Точно на това разчитах.

Той остави ръкописа настрани, изправи я на крака и започна да вади една по една фибите от косата й. Когато копринената маса се разстла свободно, той целуна шията, раменете й, шепнейки любовни слова, които ставаха все по-нецензурни и недвусмислени, докато дрехите им падаха една след друга.

— Ти си невероятна — прошепна Колин, полагайки я върху розовите листенца.

Тя плъзна ръце по тялото му, сякаш отново преоткриваше стегнатия му корем и твърдите мускули. Той откри други листенца, меки и влажни, напъпили от страст и ухаещи от желание. И напълно обезумяха, когато накрая той проникна в нея и тя съзря емоциите, пламтящи в очите му.

— Обичам те — пророни той. — Толкова те обичам, мила моя.

В отговор тя прошепна своите любовни признания и сладкият вихър ги понесе към висините.

На следващата сутрин Шугар Бет се подпря на лакът и дълго гледа спящия си съпруг. Миналата нощ той я бе любил с жар, както никога досега, докато и двамата се изтощиха. Устоя на желанието да го събуди, измъкна се от леглото и обу бикините си, а отгоре навлече ризата към смокинга му. В кухнята откри Гордън, кана с прясно изстискан портокалов сок и кошничка с топли кексчета. Нито една жена нямаше по-добри и по-верни приятелки от нея и при първа възможност смяташе да им устрои моминска вечер на патерица.

Изпи чаша портокалов сок, погали Гордън, но не го взе със себе си, когато мина през плъзгащата се врата в задната част на вилата и се запъти към езерото. Лъчите на ранното утринно слънце проблясваха в удивителния диамант, който вчера нейният съпруг й бе подарил. Той явно не искаше тя нито за миг да забрави, че е омъжена. Сякаш би могла! Младоженката се усмихна и се остави да я залее новопридобитият покой като тиха, топла рекичка. Завинаги беше твърде дълъг срок за една любов, но когато ставаше дума за Колин Бърн, нищо не бе невъзможно.

— Да не би вече да се отегчи от мен?

Тя се извърна и видя невероятния си съпруг да идва към нея. Босите му крака оставяха следи по тревата, обсипана с капки роса. Гордън припкаше до него. Колин бе облякъл джинси, бяла тениска — неустоим и прекрасен, макар и небръснат, небрежно облечен, дъвчещ кифла. Когато я целуна, тя усети вкуса на бананово-ореховия пълнеж, на паста за зъби и секс.

— Изобщо не съм отегчена. — Шугар Бет му се усмихна и го погали по бузата. — Мислех си за моя сватбен подарък.

— Вложил съм сърцето си във всяка страница — рече той толкова нежно, че тя едва се сдържа да не избухне в сълзи, но първо трябваше да му каже нещо.

— Не говоря за този подарък — отрони младата жена, — а за моя подарък за теб. Надявам се да го харесаш, защото не мога да го върна обратно.

— Не мога да си представя, че ще върна нещо, което си ми подарила.

— Помни си думите.

И тогава тя му каза.

Колин се втрещи.

Шугар Бет не се учуди. На нея също й трябваше време, за да свикне.

Накрая, когато се окопити, той й зададе няколко въпроса. После започна да я целува, но тъкмо когато дишането им се учести, той се отдръпна.

— Прости ми, мила моя. Зная, че сме на меден месец, но… — С огромна неохота отмести ръка от дупето й. — Ще имаш ли нещо против поне още час да се забавляваш без мен? Най-много два часа?

— Изоставяш ме точно сега?

— При обикновени обстоятелства и през ум не би ми минало, но в светлината на твоята изумителна новина… — Сведе поглед към нея, сякаш цялото му сърце се отразяваше в очите му. — Изпитвам непреодолима потребност да напиша епилога.

[1] Американска гръндж група, основана в Сиатъл през 1990 г. — Бел.прев. ↑

[2] Алюзия с поговорката, че ако два пъти опиташ нещо, на третия път се получава. — Бел.прев. ↑

Епилог

Всички я наричаха Хънибел, освен баща й, който обикновено се обръщаше към нея с Юджиния… или Юджиния Франсес, както през онази сутрин, когато намери новата си вратовръзка „Хелмут Ланг“ в купата за вода на Гордън. След майка си тя беше радостта на живота му — лукаво дяволче, с неговата тъмна коса и поразителните очи на Шугар Бет и нейния непокорен нрав. Всяка сутрин той я носеше на ръце на долния етаж, а тя започваше да пищи в прегръдките му, когато видеше огромния портрет на Диди, който Шугар Бет отново бе окачила на предишното му място в преддверието. Съпругата му остана глуха за всичките му заплахи, че ще изгори проклетото нещо. Тя бе заявила, че Уини не би могла да й направи по-хубав сватбен подарък. С изключение на перлите на Диди.

— Да не си помислила да си ги слагаш — прошепна Джиджи на бебето в деня, когато кръстиха малката Юджиния. Тогава Уини официално поднесе на малката си племенница перлите в синя кадифена кутия. — Ще изглеждаш много тъпо.

Обикновено в неделя следобед всички се събираха в дома на Уини, на традиционната вечеря — горгоните със съпрузите си и „по-добрата половинка“ на Лий Ан. Новината, че Джуъл и Лий Ан сега бяха постоянна двойка, хвърли града в потрес, но Лий Ан обяви, че повече не може да живее в лъжа и за пръв път в живота си е истински щастлива. Въпреки че Джуъл твърдо отказа да стане член на „Горгоните“, никога не пропускаше сбирките им.

Колин гледаше как Хайди идва към него с ножа за рязане на месо.

— Ти си единственият мъж тук, който може да нареже шунката, без да я разкашка — заяви тя. — Подай ми Хънибел.

— Аз няма да ям нищо друго, освен моята диетична храна — заяви Мерилин и се насочи към микровълновата. — Ударете ме през ръцете, ако ме видите само да поглеждам към нещо друго.

Шугар Бет улови погледа на мъжа си над главите на жените и го дари с една от онези усмивки, от които сърцето му се разтопяваше. Сякаш в ъгълчетата на устните й се спотайваше сянка на недоверие, като че ли не можеше да повярва, че всичко това е нейно. Понякога и на него му беше трудно да повярва.

„Любовната история на Валънтайн“ оправда предвижданията на Шугар Бет и се превърна в най-популярната книга, макар че лично Колин напълно можеше да мине и без такава слава, да не говорим за неспирните молби на редактора му отново да напише любовен роман. Той потръпваше само при мисълта за това. Шугар Бет, разбира се, се наслаждаваше на известността и даваше интервюта, без много да я молят. Книжарницата й, наречена „Валънтайн Букс“, имаше незабавен успех, а Джуъл бе разширила „Джемайма Букс“. „Кафенето на гарата“, управлявано от Хайди, се превърна в любимо място за срещи в града, най-големият разсадник на клюки, от които Колин бягаше като дявол от тамян.

Животът им беше хубав, но не и идеален. Понякога се случваше двамата с Шугар Бет отново да влязат в словесен двубой, ако ги налегнеше подходящото настроение. Горгоните се забъркаха в нелеп заговор, с цел да намерят секспартньор за овдовялата майка на Мерилин. Джиджи имаше гадже, което караше Райън да беснее. И понякога, при пълнолуние, Къби Боумар и тайфата му се появяваха на предната морава на „Френчманс Брайд“, за да вият жално за Шугар Бет. Колин се примиряваше с това, защото знаеше колко много се наслаждава тя на вниманието на мъжете.

— Вечерята е готова.

Уини пое от ръцете му подноса с резените шунка и подкара всички към трапезарията.

— Някой ден ще донеса суши — рече Хайди. — Сега го продават в „Биг Стар“.

— Аз не ям суши — отсече Дийк. — Дори се съмнявам, че тази гадост е разрешена в Мисисипи.

— Време е за молитва — оповести Ейми. — Хванете се за ръце.

— Ела тук, Хънибел.

Шугар Бет пое бебето от Хайди и се промуши между Райън и Дийк, за да застане до Колин. Стисна ръката му и двамата мълчаливо благодариха на Бог за щастието, за което никой от тях не бе и мечтал.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.